Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující: Koncovy zakaznik

Adresa: , , cz

ID 3057-07692359057565902333-202133-5088

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Než vystydne káva

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Tošikazu Kawaguči

Než vystydne káva – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

V kavárně v jedné nejmenované čtvrti mají místo, o němž koluje podivná novodobá legenda. Když na ně usednete – a dokud na něm zůstanete sedět –, můžete se přesunout v čase do doby, kterou si zvolíte.

Musíte však přijmout několik nepříjemných, opravdu nepříjemných pravidel:

1. Při návratu do minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy navštívili.

2. Ať uděláte při návratu do minulosti cokoli, přítomnost se tím nezmění.

3. Na místě, jehož prostřednictvím se můžete do minulosti vrátit, už sedí jiný host. Abyste se na ně mohli posadit, musíte vyčkat, až host odejde.

4. Během pobytu v minulosti se z místa nesmíte vzdálit.

5. Váš čas v minulosti začíná nalitím kávy a vyprší, jakmile káva vystydne.

A tím výčet nepříjemných pravidel zdaleka nekončí.

Přesto přicházejí do kavárny stále další lidé, kteří se o této legendě doslechli.

Kavárna se jmenuje Funiculi funicula.

A co vy? Stáli byste o návrat do minulosti i po vyslechnutí takových pravidel?

Toto vyprávění je o čtyřech dojemných zázracích, které se v této podivné kavárně udály.

Milenci – příběh ženy, která se rozešla s mužem, za něhož se chtěla vdát.

Manželé – příběh muže ztrácejícího paměť a jeho ženy, zdravotní sestry.

Sestry – příběh ženy, která utekla z domu, a její mladší sestry, která milovala jídlo.

Matka a dcera – příběh těhotné ženy, která v této kavárně pracuje.

Kdybyste se mohli vrátit do minulosti, s kým byste se chtěli setkat vy?

*Tento příběh je smyšlený a podobnost se skutečnými osobami, kavárnami nebo skupinami je čistě náhodná.

Příběh první

Milenci

„Tak já už musím…“ zamumlal muž vyhýbavě, vstal a natáhl se po svém cestovním kufříku.

„Cože…?“ Žena se na něho překvapeně podívala. Nezaslechla z jeho úst nic o rozchodu. Ale požádal ji – svou přítelkyni, se kterou je už třetím rokem – o důležitý rozhovor, a teď jí zničehonic oznámí, že odjíždí pracovat do Ameriky. A že navíc odjíždí už za několik hodin. Takže i když o tom nepadlo ani slovo, lze si domyslet, že se ten důležitý rozhovor týkal právě rozchodu. Dělala si plané naděje, že by ten důležitý rozhovor mohl znamenat třeba svatbu.

„Jak cože?“ zamumlal muž, aniž by se na ni podíval.

„Můžeš mi to nějak vysvětlit?“ naléhala tónem, který její přítel nesnášel ze všeho nejvíc.

Kavárna, ve které spolu hovořili, je v suterénu, a tak nemá žádná okna. Jediné osvětlení poskytuje šest stíněných svítidel visících ze stropu a jedno nástěnné poblíž vchodu, a celý interiér tak má neustále sépiový nádech. Bez hodin tu není možné určit denní dobu.

Na stěně visí troje velké starožitné hodiny. Každé z nich však ukazují jiný čas. Je v tom záměr nebo prostě nefungují dobře? To ti, kdo navštíví kavárnu poprvé, nevědí. Nezbude jim nic jiného, než se podívat na vlastní hodinky.

Ani muž nebyl výjimkou. Podíval se na hodinky, aby si ověřil správný čas, poškrábal se nad pravým obočím a u toho lehce našpulil spodní ret.

Žena si toho výrazu všimla a bylo vidět, že ji pobouřil. „Co to teď mělo znamenat? Zatvářil ses, jako bych ti byla na obtíž,“ vyhrkla.

„Tak to není,“ odpověděl nesměle.

„Ale je,“ trvala na svém.

Muž opětovně našpulil spodní ret, odvrátil od ní oči a místo odpovědi mlčel.

Ženu jeho ustrašené chování rozčílilo. „Chceš, abych to byla já, kdo to řekne?“ zamračila se na něho a natáhla se po kávě, která již vystydla. Ta studená, sladká tekutina kávu připomínala už jen vzdáleně, a tak její špatnou náladu ještě prohloubila.

Muž se znovu podíval na hodinky. Spočítal si, že vzhledem k tomu, kdy má nastupovat do letadla, by se měl už pomalu mít k odchodu, a neklidně se začal znovu škrábat nad pravým obočím.

Žena koutkem oka zaregistrovala, jak nervózně sleduje čas. To ji rozzlobilo a prudce hrnek postavila zpátky.

Hlasité bouchnutí, jak hrnek narazil do talířku, muže vylekalo. Rukou, kterou si předtím přejížděl po pravém obočí, si začal pohrávat s vlasy. Pak se krátce zhluboka nadechl a znovu se pomalu posadil naproti ní. Najednou už nepůsobil tak bázlivě, jako tomu bylo ještě před chvilkou.

Jeho obličej, který se z nějakého důvodu takto změnil, ženu zmátl. Sklopila oči a upřeně pozorovala své ruce složené v klíně, jen aby se na něho nemusela podívat.

Muž, který neustále sledoval čas, nečekal, až zvedne hlavu. „Podívej…“ začal. Už to nebylo to obtížně srozumitelné mumlání. Jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně.

Jako by však chtěla zabránit jeho dalším slovům, nedbale ho vybídla: „Tak půjdeš?“ Oči přitom nespustila z klína.

Žena, která se dožadovala vysvětlení, ho teď jednoduše odmítala. Odradilo ho to a zůstal nehybně sedět, jako by se zastavil čas.

„Už musíš jít, ne?“ řekla s dětskou nedůtklivostí.

Podíval se na ni se zmateným výrazem, jako by nechápal, co se mu snaží říct.

I ona si asi uvědomila, jak dětinsky a nepříjemně to znělo. V rozpacích od něj odvrátila zrak a kousla se do rtu.

Muž potichu vstal a promluvil k servírce stojící za barem.

„Zaplatím, prosím,“ řekl tichým hlasem.

Natáhl se po účtence, ale žena ji přidržela.

„Já tu ještě zůstanu…“

A pak zaplatím, chtěla dodat, ale muž zlehka vytáhl účtenku zpod její ruky a zamířil k pokladně.

„Dohromady, prosím.“

„Říkala jsem, ať to necháš být.“ Aniž by vstala, otočila se a natáhla k němu ruku.

On se však na ni schválně nepodíval a vytáhl z peněženky tisícijenovou bankovku.

„To je v pořádku,“ podal ji servírce společně s účtenkou, na okamžik se smutně podíval na ženu, uchopil rukojeť svého kufříku a beze slova odešel.

Cink-cink

„… a to se stalo před týdnem,“ dovyprávěla Fumiko Kijokawa.

Pomalu, jako balónek, ze kterého uchází vzduch, se bezvládně sesunula na desku stolu. Podařilo se jí při tom vyhnout se šálku kávy, který měla před sebou.

Servírka a zákaznice sedící u baru, které potichu naslouchaly jejímu příběhu, se na sebe podívaly. Vypadalo to, že jim Fumiko podrobně popisuje událost, která se před týdnem odehrála v této kavárně.

Ještě na střední škole se Fumiko zvládla naučit sama šest jazyků, a poté co s vyznamenáním absolvovala Univerzitu Waseda, nastoupila do velké tokijské IT společnosti působící v oblasti zdravotnictví. Už v druhém roce jí bylo svěřeno vedení řady projektů. Byla ztělesněním energické ženy, která žije svou kariérou.

Dnes měla na sobě běžný pracovní oblek – bílou košili, černé sako a kalhoty. Soudě podle jejího vzezření, byla nejspíš na cestě z práce.

Její vzhled však běžný nebyl. Měla tvář mediální hvězdy, s jasně vykreslenými rysy a drobnými rty, jejíž elegantní obrys lemovaly středně dlouhé černé vlasy, které se leskly jako andělská svatozář. I přes oblečení bylo snadné si představit její dokonalé proporce. Fumiko byla nádherná žena, jako modelka z módního žurnálu, za kterou se každý otočí. Přesně taková, o jakých se říká, že jsou obdařeny inteligencí i krásou. Jestli si to ale uvědomovala i ona sama, je věc druhá.

Fumiko žila jen svou prací. To samozřejmě neznamená, že by se ještě nikdy nezamilovala. Ale doposud pro ni žádný vztah neměl takové kouzlo, jako její práce. Natolik byla Fumiko se svou stávající prací spokojená. „Mým milencem je moje práce,“ říkala a několik nabídek odmítla mávnutím ruky.

Ten muž se jmenoval Goró Katada. I on pracoval jako systémový inženýr ve firmě působící v oblasti zdravotnictví, i když ne tak velké, jako byla ta Fumičina. Goró byl Fumičin o tři roky mladší přítel. Seznámili se o dva roky dříve při práci na společném projektu pro jednoho klienta. Přesněji řečeno, Goró byl její bývalý přítel.

Před týdnem ji požádal o důležitý rozhovor. Fumiko dorazila na místo schůzky v elegantních světle růžových šatech ke kolenům, béžovém jarním plášti a bílých lodičkách. Není třeba zmiňovat, že cestou přitahovala pohledy všech kolemjdoucích mužů. Do té doby, než začala chodit s Goróem, žila jen prací, a tak měla ve svém šatníku jen samé pracovní kostýmky. A navíc se i s Goróem obvykle potkávali po práci.

Ale protože ji požádal o důležitý rozhovor, Fumiko nabyla dojmu, že půjde o něco speciálního. A tak, plná očekávání, si šla koupit něco nového na sebe.

Když však dorazili k jejich oblíbené kavárně, ve které si schůzku dohodli, našli na dveřích oznámení, že mají z mimořádných důvodů zavřeno. Fumiko i Goró byli velmi zklamaní. Tahle kavárna by byla pro důležitý rozhovor ideální, protože v ní byly jednotlivé stoly umístěny v oddělených boxech.

Nedalo se nic dělat, a tak se začali poohlížet po jiném vhodném místě, až nakonec objevili malý vývěsní štít v tiché postranní uličce. Jednalo se o malou kavárnu v suterénu a oni neměli ani ponětí, jak to bude uvnitř vypadat, ale imponoval jim její název, který pocházel z textu písničky, kterou jako malí zpívali. A tak se rozhodli vstoupit.

Jakmile vešli, Fumiko toho rozhodnutí okamžitě litovala. Kavárna byla ještě menší, než čekala. Sedět se dalo u barového pultu i u stolů, jenže u baru byla pouze tři místa a u každého ze tří stolů byly pouze dvě židle, takže tu mohlo být najednou nanejvýš devět hostů.

A tak pokud by ten důležitý rozhovor, který zaměstnával Fumičinu mysl, nebyl veden šeptem, slyšeli by ho všichni. Fumiko navíc vadil i sépiový nádech celé místnosti, způsobený nedostatečným osvětlením několika stíněnými svítidly.

Místo pro tajná jednání… To byl Fumičin první dojem z této kavárny. S přehnanou ostražitostí vůči okolí rozpačitě zamířila k volnému stolu pro dva a posadila se.

V kavárně byli další tři hosté a servírka. U nejvzdálenějšího stolu seděla žena v bílých šatech s krátkými rukávy a tiše četla knihu. U stolu poblíž vchodu seděl nevýrazný muž s rozevřeným časopisem o cestování, ze kterého si cosi vypisoval do malého sešitku.

Žena, která seděla u barového pultu, byla oblečená v sytě červeném tílku a zelených legínách. Na opěradle židle měla pověšený kimonový kabátek bez rukávů a ve vlasech stále ještě měla natáčky. Z nějakého důvodu jen tahle jediná žena s natáčkami pohlédla letmo na Fumiko a její doprovod a usmívala se přitom od ucha k uchu. A i během toho, co si Fumiko s Goróem povídali, řekla žena občas něco servírce za barem a pronikavě se zasmála.

„Chápu…“ reagovala na Fumičino vysvětlení žena s natáčkami. Ale vlastně to vůbec nechápala. Jen tím dala najevo, že poslouchá. Žena s natáčkami se jmenovala Jaeko Hirai. Letos jí bylo teprve třicet a provozovala snack bar v sousedství. V kavárně byla pravidelnou zákaznicí. Před tím, než šla do práce, si sem vždycky zašla na kávu. I dnes měla ve vlasech ještě stále natáčky, ale oblečení měla jiné než minulý týden. Měla na sobě žlutý top bez ramínek, sytě červenou minisukni a svěže fialové legíny. Seděla se zkříženýma nohama na židli u barového pultu a naslouchala Fumiko.

„To bylo před týdnem. Vzpomínáte si, ne?“ Fumiko vstala a upřeně se podívala přes bar k servírce.

„No… ano,“ připustila servírka. Vypadala zmateně a na Fumiko se ani nepodívala.

Jmenovala se Kazu Tokita. Kazu byla sestřenice majitele této kavárny a během studia na vysoké škole výtvarných umění tu pracovala jako servírka. Měla pěkný obličej se světlou pletí a mandlovýma očima, ale neměla žádné zvláštní rysy. Byl to obličej, na který když se podíváte a pak zavřete oči, tak si ho nedokážete vybavit. Jedním slovem byla nenápadná. Snadno byste ji přehlédli. Kazu byla typ člověka, kterého vztahy s ostatními lidmi spíš obtěžují, a tak ani neměla moc přátel. To ji však nikdy netrápilo.

„No a… co přítel? Ten je teď kde?“ zeptala se Hirai. Vypadala nezúčastněně a pohrávala si s šálkem, který držela v ruce.

„V Americe,“ odpověděla nespokojeně Fumiko.

„Takže je to tak, že si váš přítel zvolil práci?“ dotkla se Hirai zlehka podstaty věci, aniž by se na Fumiko podívala.

„Ne, tak to není!“ nesouhlasila Fumiko, oči při tom měla doširoka otevřené.

„Jak není? Odjel přece do Ameriky, ne?“ opáčila Hirai s údivem ve tváři.

„Copak jste nepochopila, co vám tu povídám?“ namítla Fumiko zoufale.

„Co z toho?“

„Mé ženské já chtělo, aby nikam nejezdil, ale hrdost mi zabránila mu to říct.“

„To by každá nepřiznala.“ Hirai se zaklonila, ztratila rovnováhu a málem spadla ze židle.

Fumiko její reakci přešla. „Vy víte, jak to myslím, ne?“ obrátila se o pomoc ke Kazu.

Kazu se jakoby na okamžik zamyslela a pak i ona šla rovnou k věci. „Zkrátka ve skutečnosti jste nechtěla, aby odjel do Ameriky, že?“

„No, samozřejmě… to jsem nechtěla, ale…“

„Nechápu,“ ušklíbla se Hirai, když viděla, jak Fumiko váhá s odpovědí.

Kdyby byla na Fumičině místě, určitě by se rozplakala. „Neodjížděj!“ vykřikla by nejspíš. Ronila by samozřejmě krokodýlí slzy. Slzy jsou ženskou zbraní. To byla její filozofie.

Fumiko se otočila ke Kazu, která stála za barem. Oči jí zářily.

„V každém případě mě, prosím, pošlete zpátky do toho dne… do toho dne před týdnem!“ požádala Fumiko s vážnou tváří.

Jako první na toto bláznivé přání, aby byla poslána zpátky do předchozího týdne, reagovala Hirai.

„Prý zpátky v čase…“ zamručela a podívala se přitom na Kazu, na jejíž tváři bylo znát, že je v rozpacích. Kazu zamumlala své typické „Hmmm...“ a nic dalšího na to neřekla.

Už před několika lety se tato kavárna proslavila díky novodobé legendě, podle které lidem umožňuje návrat v čase. V té době Fumiko taková věc nijak zvlášť nezajímala, a tak ji pustila z hlavy. To, že sem minulý týden přišla, byla vyloženě shoda okolností.

Včera večer se náhodou dívala na jakousi televizní estrádu. V úvodu zaslechla, jak moderátor zmínil slovo „novodobá legenda“, a v tu chvíli jí bleskla hlavou vzpomínka na tuto kavárnu. Byla jen taková útržkovitá, ale jednu klíčovou větu si vybavovala jasně: „Je to kavárna, která člověka umí vrátit zpátky v čase.“

Jestli se mi podaří vrátit se zpátky do minulosti, možná dokážu dát věci zase do pořádku. Možná si budu moct znovu promluvit s Goróem. Tohle nemožné přání se Fumiko znovu a znovu přehrávalo v hlavě, až přestávala být schopná racionálního úsudku.

Dnes ráno se dokonce i zapomněla nasnídat. Ve firmě neměla ani pomyšlení na práci a pořád jen sledovala čas. Chci se o tom ujistit hned, ani o vteřinu déle. Byla tak roztržitá, až se kolega obával, jestli je v pořádku, a z nepozornosti dělala jednu chybu za druhou. Když se přiblížil konec pracovní doby, její neklid dosáhl vrcholu.

Z firmy do kavárny jí to vlakem trvalo třicet minut. Ze stanice, která je kavárně nejblíž, skoro běžela. Celá udýchaná vběhla dovnitř a obrátila se na Kazu. „Prosím, pošlete mě zpátky do minulosti!“ požádala rezolutně dřív, než Kazu stihla doříct Vítejte. A stejně energicky se pustila i do vysvětlování.

Když však spatřila reakci žen před sebou, znejistěla. Hirai jen stála a hleděla na Fumiko s širokým úšklebkem, zatímco Kazu se tvářila chladně a pohledem se Fumiko vyhýbala.

Navíc kdyby bylo opravdu možné vrátit se do minulosti, tak by tu jistě bylo mnohem víc lidí. Ale stejně jako před týdnem tu byla jen ta žena v bílých šatech a muž s rozevřeným časopisem o cestování, a pak už jen Hirai a Kazu.

„Je možné se vrátit v čase, že ano?“ zeptala se Fumiko nejistě. Na to jsem se asi měla zeptat už předtím, pomyslela si, ale teď už to bylo jedno.

„Tak jak to tedy je?“ naléhala Fumiko přes bar na Kazu. Ta se však, jak se dalo čekat, na Fumiko ani nepodívala a jen neurčitě zamumlala: „Hm, no…“

Jakmile to však Fumiko uslyšela, rozzářily se jí oči. Není to ne. Nebylo to ne. Nedokázala zakrýt vzrušení.

„Prosím, vraťte mě zpátky!“ zažadonila s takovou energií, jako by se chystala přeskočit barový pult.

„A co uděláte, až se tam vrátíte?“ zeptala se klidným hlasem Hirai a usrkávala přitom vystydlou kávu.

„Začnu znovu,“ zatvářila se vážně.

„Aha,“ pokrčila Hirai rameny.

„Prosím!“ požádala Fumiko hlasitěji. Její hlas se rozléhal po místnosti.

Teprve až v poslední době se Fumiko začala zaobírat myšlenkou, že by se za Goróa provdala. Letos jí bude osmadvacet a rodiče, žijící v Hakodate, na ni už několikrát naléhali: „Co svatba, ještě nebude? Není někdo na obzoru?“ A od té doby, co se vloni vdala její mladší sestra, které bude letos pětadvacet, rodiče ve svém naléhání ještě přitvrdili. Došlo to tak daleko, že od nich dostávala jednou týdně e-mail. Kromě mladší sestry měla Fumiko i třiadvacetiletého bratra. Ten si vzal místní dívku, která s ním otěhotněla, a tak už zbývala jen Fumiko.

Fumiko na svatbu rozhodně nijak nespěchala, ale její pohled se docela dost změnil poté, co se provdala její mladší sestra. Začala si říkat, že by jí nevadilo se vdát, pokud by to bylo za Goróa.

Hirai vytáhla cigaretu z pouzdra s leopardím vzorem.

„Asi bys jí to měla pořádně vysvětlit, co myslíš?“ řekla věcně a zapálila si.

„To asi ano,“ odpověděla Kazu monotónním hlasem, obešla pult a stanula před Fumiko. Pohlédla na ni s laskavým výrazem, jako by konejšila plačící dítě.

„Tak teda… dobře, moc dobře poslouchejte… ano?“

„Co… o co jde?“ znervózněla Fumiko.

„Můžete se vrátit, skutečně se můžete vrátit, ale…“

„Ale co?“

„I když se vrátíte do minulosti a budete se snažit sebevíc, přítomnost se nijak nezmění.“

Přítomnost se nezmění. Něco takového Fumiko rozhodně nečekala a zaskočilo ji to.

„Cože?“ vyhrkla nahlas bez přemýšlení.

Kazu pokračovala klidným hlasem ve vysvětlování.

„I když se vrátíte zpátky do minulosti a řeknete svému… ehm… příteli, který odjel do Ameriky, co doopravdy cítíte…“

„I když mu řeknu, co cítím?“

„Přítomnost se nezmění.“

„Cože!?“

To Fumiko slyšet nechtěla, a zuřivě si zacpala uši. Ale Kazu pokračovala a pronesla slova, která Fumiko chtěla slyšet ze všeho nejméně.

„To, že odjel do Ameriky, se nezmění.“

Fumiko se celá zachvěla. Kazu však bezcitně pokračovala dál, jako by se nic nedělo.

„I když se vrátíte do minulosti a upřímně ho požádáte, aby neodjížděl, možná pochopí vaše pocity, ale přítomnost se tím nijak nezmění…“

Fumiko impulzivně zareagovala na její slova. „Ale vždyť to pak nemá žádný smysl, ne?“ zaprotestovala hlasitě.

„Můžete se zlobit, ale nic s tím nenaděláte,“ odsekla s klidem Hirai, jako by takovou reakci čekala, a kouřila přitom cigaretu.

„Proč?“ dožadovala se Fumiko vysvětlení s prosíkem v očích.

„Proč? Řeknu vám proč. Protože je to takové pravidlo,“ stručně odpověděla Kazu.

Ve filmech nebo románech obvykle platí pro cestování v čase pravidlo, které říká, že při návratu do minulosti do ní člověk nesmí zasahovat tak, aby to ovlivnilo přítomnost. Kdyby se totiž někdo například vrátil do minulosti a zabránil svým vlastním rodičům, aby se vzali nebo vůbec seznámili, nevznikly by okolnosti jeho narození, a zanikla by tak jeho vlastní přítomnost.

Tohle obecné pravidlo fungovalo v mnoha příbězích o cestování v čase, a tak i Fumiko pochopitelně věřila, že pokud člověk změní minulost, změní se tím i přítomnost. A právě proto se chtěla vrátit zpátky do minulosti a prožít ji ještě jednou. Její naděje se však proměnila v nedosažitelný sen.

Fumiko chtěla slyšet uspokojivé vysvětlení, proč existuje tohle nepochopitelné pravidlo, podle kterého ať se člověk při návratu do minulosti snaží sebevíc, přítomnost nezmění. Jediné, co jí k tomu Kazu řekla, bylo: „Protože je to prostě takové pravidlo.“ Nezatajila jí ten důvod ze zlomyslnosti, nebo protože je příliš složitý a nedokáže ho vysvětlit? Ani jedno ani druhé… prostě to bylo takové pravidlo. Možná ten důvod neznala ani ona samotná. Její nevzrušený výraz tomu nasvědčoval.

Hirai se podívala Fumiko do tváře. „Je mi líto,“ pronesla, jako by si tu situaci užívala, a s potěšením vyfoukla cigaretový kouř.

Hirai čekala, až pronese tuto frázi, od chvíle, kdy se Fumiko pustila do vyprávění.

„Něco takového…“ Fumiko opustila veškerá síla. Klesla bezvládně na židli a vtom si jasně vybavila novinový článek, ve kterém se psalo o této kavárně. Uváděl ho titulek „Návrat do minulosti? Odkryli jsme pravdu o kavárně proslavené novodobou legendou“ a stálo v něm zhruba toto:

Kavárna se jmenuje Funiculi funicula. Stala se natolik známou tím, že se v ní lze vrátit do minulosti, že se před ní každý den tvořila dlouhá fronta. Avšak počet lidí, kteří se do minulosti skutečně vrátili, se rovná nule. Pro návrat do minulosti totiž existují nepříjemná, opravdu nepříjemná pravidla.

První pravidlo zní: „V minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří kavárnu již někdy předtím navštívili.“ Návrat v čase tak pro mnohé postrádá smysl.

Další pravidlo říká: „Ať v minulosti uděláte cokoli, přítomnost se tím nezmění.“ Na otázku, proč existuje takovéto pravidlo, zaměstnanci kavárny odpověděli jen to, že nevědí.

Navíc se během sbírání informací pro tento článek nepodařilo najít jediného člověka, který by se do minulosti skutečně vrátil. Takže zkrátka není známo, zda je opravdu možné se v této kavárně do minulosti vrátit. A i když budeme předpokládat, že to možné je, pokud není možné změnit přítomnost, jaký má vůbec smysl se do minulosti vracet? Autor článku došel k závěru, že se sice jedná o zajímavou novodobou legendu, avšak existence takové možnosti postrádá smysl.

V dodatku stálo, že zřejmě existují ještě další pravidla, kterými je potřeba se při návratu do minulosti řídit, ale že nejsou známy žádné podrobnosti.

Když se Fumiko vzpamatovala, Hirai seděla otočená ke stolu, na který se Fumiko zhroutila, a vesele vysvětlovala další pravidla. Fumiko, s hlavou opřenou o stůl, hleděla na cukřenku před sebou a přemítala, proč v kavárně nepoužívají kostky. Přitom naslouchala.

„A to nejsou jediná pravidla. Tady v kavárně je jen jedno místo, na kterém musíte sedět, abyste se mohla vrátit do minulosti, víte? A při pobytu v minulosti se z toho místa nemůžete vzdálit,“ vysvětlovala Hirai. „Co tam bylo dál?“ zeptala se Kazu a na prstech se chystala odpočítat páté pravidlo.

„Je na to časový limit,“ dodala Kazu jakoby pro sebe, aniž by zvedla zrak od skleničky, kterou utírala.

„Časový limit?“ Fumiko instinktivně zvedla hlavu a zareagovala na její slova, ale Kazu se jen malinko pousmála a přikývla.

Hirai strčila do stolu. „Popravdě, už jen tahle pravidla stačí k tomu, aby si návrat do minulosti každý rozmyslel,“ pronesla, jako by si to užívala. Ale ve skutečnosti se bavila pohledem na Fumiko.

„Dlouho jsme tu neměli zákazníka, jako jste vy – někoho tak posedlého představou vrátit se zpátky do minulosti.“

„Paní Hirai…“ pokárala ji Kazu.

„Všechno nejde vždycky tak, jak si člověk přeje. Prostě to nechte být,“ dorážela Hirai dál na Fumiko.

„Paní Hirai…“ zopakovala Kazu důrazněji.

„Ne… opravdu… tyhle věci bychom měly říct jasně…“

Ale už bylo pozdě. Fumiko opustila veškerá síla a znovu se sesunula obličejem na desku stolu. Hirai se hlasitě rozesmála.

„Dolijete mi kávu?“ zavolal v tu chvíli na Kazu muž s rozevřeným časopisem o cestování, který seděl u stolu nejblíže ke vchodu.

„Ano, už jdu…“

Cink-cink

„Vítejte,“ rozezněl se kavárnou Kazuin hlas a dovnitř vstoupila nějaká žena. Byla oblečená v bleděmodrých šatech a béžovém propínacím svetru. Na nohou měla tmavě modré tenisky a nesla bílou tašku. Měla světlou pleť a velké kulaté oči jí zářily jako holčičce.

„Tak jsem tu.“

„Ahoj švagrová!“

Kazu oslovovala tuhle ženu s velkýma kulatýma očima švagrová, ale přesně řečeno to byla žena jejího bratrance, Kei Tokita.

„Už je po sakurách, viď?“ usmála se Kei a nevypadala, že by ji to nějak zvlášť mrzelo.

„Hm, to máš pravdu,“ bez váhání odpověděla Kazu, ale nepůsobila tak rezervovaně, jako když hovořila s Fumiko. Její výraz byl tak nějak jemnější.

„Ahoj,“ ozvala se Hirai, kterou už zřejmě přestalo bavit škádlit Fumiko, a tak se přesunula od jejího stolu k barovému pultu.

„Kdes byla?“ chtěla vědět.

„V nemocnici.“

„Na pravidelné prohlídce?“

„Jo.“

„Dnes máš zdravou barvu v obličeji.“

„Že jo?“

Kei se zběžně podívala na Fumiko, která stále ještě bezvládně ležela s obličejem na stole, a mírným nakloněním hlavy naznačila zvědavost. Hirai lehce zavrtěla hlavou, a tak se Kei vytratila do místnosti za pultem.

Cink-cink

Chvilku poté, co Kei zmizela v zadní místnosti, vstoupil do kavárny vysoký chlapík. Musel se pořádně sehnout, aby se nepraštil do hlavy. Měl na sobě bílý kuchařský rondon, přes který měl oblečenou tenkou bundu, a černé kalhoty. V pravé ruce mu cinkal pořádný svazek klíčů. Jmenoval se Nagare Tokita a byl majitelem kavárny.

„Ahoj,“ přivítala ho Kazu.

Nagare kývl na pozdrav a upřel oči, úzké jako niť, na muže sedícího nad rozevřeným časopisem u stolu, který byl nejblíže vchodu.

Kazu zmizela v kuchyni pro kávu, aby mohla dolít Hirai, která k ní mlčky natáhla ruku s hrnkem. Hirai se opírala loktem o bar a tiše pozorovala Nagareho.

Ten přistoupil k muži s rozevřeným časopisem. „Pane Fusagi,“ oslovil ho vlídně.

Muž, který se jmenoval Fusagi, na okamžik zaváhal, jako by si nebyl jistý, zda Nagare hovoří skutečně k němu, a pak se na něho pomalu podíval.

„Dobrý den,“ pozdravil ho s lehkou úklonou Nagare.

„Dobrý den,“ odvětil muž jménem Fusagi a pohlédl na něj s prázdným výrazem ve tváři. Poté se hned vrátil ke svému časopisu. Nagare ho chvilku pozoroval a pak se otočil směrem ke kuchyni.

„Kazu,“ zavolal.

„Copak?“ ozvala se Kazu a jen přitom vykoukla ze dveří.

„Zavolej, prosím tě, paní Kótake.“

Na okamžik to vypadalo, že Kazu vůbec neví, která bije.

„Ona ho hledá,“ pokračoval Nagare a obrátil se k Fusagimu.

Kazu došlo, co tím myslí.

„Aha… dobře,“ odpověděla, a jakmile dolila Hirai kávu, zmizela v zadní místnosti, aby ten hovor vyřídila.

Nagare se koutkem oka podíval na Fumiko zhroucenou na desce stolu, zašel za barový pult a vzal si z police sklenici. Z lednice pod pultem vytáhl krabici pomerančového džusu, ležérně si ho nalil a celou sklenici naráz vypil.

Krátce poté, co zmizel v kuchyni, aby sklenici umyl, bylo slyšet, jak někdo klepe nehty o pult.

„…?“

Nagare vykoukl z kuchyně.

Hirai mu lehce kynula rukou. Ještě s mokrýma rukama se vyšoural ven.

Trochu se naklonila a zašeptala: „Jak to dopadlo?“

„Hm?“ zamumlal a hledal papírovou utěrku. Nebylo jasné, zda reaguje na její otázku nebo dává nespokojeně najevo, že žádnou nemůže najít.

„Vyšetření,“ řekla Hirai ještě tlumenějším hlasem.

Nagare neodpověděl, jen se podrbal na špičce nosu.

„Špatné zprávy?“ zeptala se Hirai s vážnou tváří a v jejím hlase bylo cítit obavy. Nagareho výraz zůstal beze změny.

„Na hospitalizaci to prý tentokrát není,“ zamumlal jakoby pro sebe.

„Aha,“ vzdychla tiše Hirai a podívala se směrem k zadní místnosti, kam Kei odešla.

Kei měla od narození slabé srdce a každou chvíli byla v nemocnici. Nicméně byla obdařená přátelskou a bezstarostnou povahou a nikdy se nepřestala usmívat, ať byl její stav jakkoli vážný. Hirai si toho byla dobře vědoma, a tak se raději zeptala Nagareho, aby se ujistila.

Nagare konečně našel papírovou utěrku a utřel si ruce.

„U vás je všechno v pořádku?“ změnil téma. Hirai doširoka otevřela oči, zřejmě úplně nechápala, co tím Nagare myslí.

„Co?“ odpověděla otázkou.

„Sestra tu už několikrát byla, že?“

„Hm, to ano,“ odvětila Hirai neurčitě a přitom se jen tak rozhlížela po místnosti.

„Vaše rodina provozuje tradiční hotel, jestli si dobře pamatuju.“

„Je to tak.“

Nagare neznal podrobnosti, jen zaslechl, že kvůli tomu, že Hirai odešla z domu, převzala její mladší sestra vedení hotelu.

„Sestra to musí mít těžké, když je na to sama…“

„Ne, ona to zvládá, zvládá to. Je svědomitá a vede si dobře.

„Ale stejně…“

„Teď už se nemůžu vrátit,“ odsekla Hirai.

Z pouzdra s leopardím vzorem vytáhla peněženku, která svou velikostí připomínala spíše slovník, a začala v ní hlučně šmátrat a vybírat drobné mince.

„Proč ne?“

„I kdybych se vrátila, nebyla bych tam nic platná,“ odpověděla Hirai s lehce skloněnou hlavou a komickým úsměvem ve tváři.

„Ale…“ chtěl něco namítnout Nagare.

„Děkuju za kávu,“ přerušila ho, položila na pult peníze a vyrazila ven z kavárny, skoro jako by chtěla utéct.

Cink-cink

Nagare posbíral drobné, které tam Hirai nechala, a přitom letmo pohlédl na Fumiko, sedící s hlavou položenou na zkřížených pažích na stole. Pohrával si s cinkajícími mincemi, které držel ve svých velkých dlaních, a vypadalo to, že ho nijak zvlášť nezajímá, co je ta žena zač.

„Brácho…“ vykoukla ven Kazu. Říkala mu tak, ačkoli nebyl její bratr, ale bratranec.

„No?“

„Chce tě švagrová.“

Nagare se rozhlédl po kavárně.

„Dobře, už jdu,“ odpověděl a nedbale vložil posbírané mince Kazu do dlaně.

„Paní Kótake prý přijde za chvilku,“ oznámila mu Kazu.

Nagare mlčky přikývl.

„Postarej se o to tady, jo?“ požádal ji a zmizel v zadní místnosti.

„Jasně,“ odpověděla, ale v místnosti byla jen ta žena, co si četla román, Fumiko ležící sklesle na desce stolu a muž dělající si výpisky z rozevřeného časopisu, kterému říkali Fusagi. Kazu uložila peníze od Nagareho do pokladny a sklidila hrnek, který tam zůstal po Hirai. Jedny ze tří starých nástěnných hodin začaly odbíjet pátou a místností se rozezněly hluboké táhlé tóny.

„Kávu…“

Fusagi zvedl prázdný hrnek a zavolal na Kazu, která stála za barovým pultem. Stále ještě čekal na dolití, o něž požádal už před nějakou chvílí.

„A… promiňte.“ Kazu odkvačila do kuchyně a za okamžik se vrátila s průhlednou skleněnou karafou naplněnou kávou.

„I to by stačilo,“ zamumlala Fumiko, která už nějakou dobu seděla s hlavou položenou na zkřížených pažích na stole.

Kazu ji pozorovala koutkem oka, zatímco Fusagimu dolévala kávu.

„Ano, i to by stačilo.“ Fumiko se najednou napřímila. „Co na tom, že se nic nezmění. Klidně to může zůstat, jak to je,“ prohodila. Svižně vstala a směle přistoupila těsně ke Kazu.

Kazu klidně postavila šálek kávy před Fusagiho. „A… no, víte…“ svraštila obočí a kousek poodstoupila.

Fumiko přistoupila ještě blíž. „Tak mě vraťte zpátky v čase, do doby před týdnem!“

Jako by všechny její pochybnosti odvál vítr. V jejích slovech nezazněl ani náznak nejistoty. Leda tak rozrušení z možnosti vrátit se zpět do minulosti. Vzrušením se jí chvěly nosní dírky.

„No, ale…“ Kazu byla z Fumičina odhodlaného výrazu v rozpacích. Proklouzla kolem ní a vrátila se zpátky za pult, jako by se před ní chtěla schovat.

„Ještě jedno důležité pravidlo…“ začala.

Když to Fumiko uslyšela, v údivu zvedla obočí. „Cože? Ještě další?“ zvolala.

Nemůžete se setkat s lidmi, kteří kavárnu dosud nenavštívili. Přítomnost se nezmění. Je pouze jedno místo, ze kterého se lze vrátit do minulosti, a nesmíte se z něho vzdálit. A pak je tu ten časový limit. Fumiko si otráveně odpočítávala na prstech jedno pravidlo za druhým.

„Tohle je možná nejproblematičtější…“

Už jen z těch stávajících pravidel byla Fumiko pěkně rozladěná. Ze zprávy o dalším, nejproblematičtějším pravidle se jí málem rozskočilo srdce.

Ale kousla se do rtu a řekla: „Ať je to, jak chce, nevadí… povídejte…“ Se složenýma rukama přikývla, aby dala najevo, že je připravená.

Kazu lehce povzdechla na znamení souhlasu a šla odnést do kuchyně průhlednou karafu, kterou držela v ruce.

Fumiko, která tam zůstala sama, se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Jejím původním cílem bylo vrátit se do minulosti, aby zabránila Goróovi v odjezdu do Ameriky. Zabránit mu v odjezdu nezní moc dobře, ale kdyby se mu vyznala z toho, že chce, aby zůstal, tak by si to kvůli ní možná rozmyslel. Kdyby šlo všechno dobře, tak by se možná nikdy nerozešli. Do minulosti se zkrátka chtěla vrátit proto, aby změnila přítomnost.

Pokud však přítomnost změnit nelze, nelze změnit ani to, že Goró odjel do Ameriky a že se rozešli. Ale Fumiko si teď přesto zuřivě přála vrátit se do minulosti, alespoň se tam podívat. Jediné, o co jí v tuto chvíli začalo jít, byl samotný návrat v čase. Skutečnost, že by mohla na vlastní kůži zažít tento záhadný jev, ji naplňoval vzrušením. Nevěděla, jestli dělá dobře nebo ne. Ale říkala si, že nemá co ztratit, že návrat do minulosti může v dané situaci jedině prospět.

Zhluboka se nadechla a v tom okamžiku se vrátila Kazu. Fumiko ztuhl výraz ve tváři, jako obviněnému před vynesením rozsudku.

„Do minulosti se člověk může vrátit, jedině když sedí na jednom určitém místě tady v kavárně,“ oznámila jí Kazu zpoza pultu.

„Na kterém? Kam si mám sednout?“ okamžitě chtěla vědět Fumiko. Začala se rozhlížet po kavárně s takovou vervou, že bylo téměř slyšet, jak prudce otáčí hlavou ze strany na stranu.

Kazu nechala její reakci bez povšimnutí a mlčky pozorovala ženu v bílých šatech.

Fumiko si všimla jejího pohledu.

„Tam je to místo,“ řekla Kazu klidným hlasem.

„Tam… jak sedí ta žena?“ zašeptala Fumiko přes pult a nespouštěla z ženy v šatech oči.

„Ano,“ potvrdila Kazu stručně.

Ale ještě to ani nedořekla a Fumiko už k ní vyrazila. Žena měla bílou, téměř průsvitnou pleť, kontrastující s dlouhými černými vlasy, a nepůsobila příliš šťastným dojmem. Sice už bylo jaro, ale stále ještě bylo chladno. Přesto měla na sobě jen šaty s krátkými rukávy a vypadalo to, že s sebou ani nemá kabát. Fumiko z toho měla trochu divný pocit, ale teď nebyl ten správný čas se tím zaobírat.

„Ehm… promiňte prosím, mohla byste si se mnou vyměnit místo?“ promluvila k ní.

Snažila se potlačit svoji netrpělivost a měla za to, že ji požádala slušně a zdvořile. Žena však vůbec nereagovala. Jako by ji ani neslyšela. Fumiko se to trochu dotklo. Občas se stává, že se člověk tak zabere do čtení, že úplně přestane vnímat okolí. Fumiko si pomyslela, že tomu tak určitě bude i v tomto případě, a zkusila to znovu.

„Promiňte… slyšíte mě?“

Žena v šatech stále nereagovala.

„To je zbytečné,“ ozvalo se nečekaně za Fumiko. Byla to Kazu. Fumiko chvíli trvalo, než pochopila, co Kazu tím to je zbytečné myslí.

Vždyť jen chci, aby mi uvolnila místo. Co je na tom zbytečného? Je zbytečné, že jsem ji zdvořile požádala, aby mi uvolnila místo? Počkat… Nebude tohle taky nějaké pravidlo? Musím se s ním nejdřív nějak vypořádat? Pokud tomu tak je, měla by mi říct něco víc, než že je to zbytečné… Takové myšlenky se Fumiko honily hlavou.

„Proč?“ zeptala se nakonec úplně prostě a podívala se na Kazu s dětskou nevinností.

Kazu se jí podívala přímo do očí. „Protože ta žena je… duch,“ pronesla. Z tónu řeči bylo jasné, že to myslí naprosto vážně.

Fumiko se opět začaly honit hlavou nejrůznější myšlenky.

Duch? Skutečný bědující, kvílející duch? Takový, co se v létě objevuje pod smuteční vrbou? Ta slečna to řekla tak nenuceně, ale třeba jsem se přeslechla. Ale co zní jako „je duch“?

Fumiko marně přemýšlela, s čím to slovo mohla zaměnit, ale při pohledu na mladou ženu v šatech, které ještě nemohlo být ani třicet, ji nic nenapadalo. Mozek jí pracoval na plné obrátky, ale nakonec se opět zmohla jen na krátkou otázku.

„Duch?“

„Ano.“

„To si děláte legraci?“

„Ne, je to tak.“

Fumiko zůstala údivem bez sebe. Nešlo o to, jestli má nebo nemá schopnost vidět duchy. Žena v šatech, kterou měla před očima, byla příliš skutečná.

„Ale vždyť ji tak jasně…“

„… vidíte,“ doplnila okamžitě Kazu, jako by to měla předem připravené.

Fumiko byla zmatená. „Ale…“ Bez přemýšlení vztáhla k ženě v šatech ruku.

„Můžete se jí dotknout,“ řekla Kazu dřív, než se Fumičina ruka dotkla ženina ramene. Opět jako by předem věděla, co se bude dít. Fumiko ženě položila ruku na rameno, aby se ujistila, že se jí skutečně může dotknout. A opravdu ucítila její rameno a texturu látky pokrývající její jemnou kůži. Těžko uvěřit, že by měla být duch. Pomalu sundala ruku z jejího ramena a pak ji tam znovu položila. Ohlédla se po Kazu, jako by chtěla říct: Zřetelně ji cítím na dotek, je přece nesmysl tvrdit, že je duch.

„Je to duch,“ pronesla Kazu s klidnou tváří.

„Opravdu? Duch?“ Fumiko si zvědavě, skoro až nezdvořile, prohlížela ženin obličej.

„Opravdu,“ odpověděla Kazu bez jakékoli známky pochybnosti.

„Tomu prostě nemůžu uvěřit.“

Fumiko vůbec nedokázala připustit, že ta žena, kterou měla před sebou, je duch. Kdyby ji viděla stejně zřetelně, ale necítila na dotek, tak by to připustit dokázala. Ale tak tomu nebylo. Mohla se jí dotknout, a navíc měla nohy. Název knížky, kterou žena četla, nikdy neslyšela. A přitom vypadala jako běžná knížka, která se dá koupit kdekoli. To přivedlo Fumiko k následující hypotéze:

Ve skutečnosti se do minulosti vrátit nelze. Přestože to není možné, na možnost návratu v čase lákají do téhle kavárny zákazníky. Ta spousta nepříjemných pravidel pak nejspíš představuje první překážku, která má zákazníky, co do kavárny zavítají, od cesty do minulosti odradit. A tohle je určitě další překážka pro ty, kdo tu první překonají a stále se chtějí do minulosti vrátit. Ty postraší a odradí zmínkou o duchovi. Chování ženy v šatech je pouhé divadýlko, aby vypadala jako duch.

Takové myšlenky ve Fumiko vyvolaly vzdor. Jestli je to celé lež, tak ať. Ale já se ošálit nenechám.

Fumiko ženu v šatech zdvořile požádala: „Promiňte prosím, mohla byste mi na chvilku uvolnit tohle místo?“

Avšak žena v šatech nehnula ani brvou, jako by k ní Fumičina slova vůbec nedorazila, a zůstala zabraná do čtení.

Fumiko rozzlobilo, jak ji žena v šatech přehlíží, a popadla ji za paži.

„Ne, to nesmíte!“ varovala ji nahlas Kazu.

„Hele! Přestaňte mě ignorovat!“ Fumiko se snažila ženu z místa násilím odtáhnout.

A v tu chvíli se to stalo…

Náhle žena v šatech prudce otevřela oči a zlobně na ni pohlédla. Fumiko najednou cítila, že je její tělo mnohonásobně těžší. Měla pocit, jako by ji najednou přikryly desítky prošívaných dek. Světla v kavárně se rozblikala jako plamínky svíček a místnost potemněla. Zničehonic se místností začalo rozléhat hrůzostrašné kvílení, které jako by přicházelo z jiného světa. Fumiko, neschopné jediného pohybu, se podlomila kolena a klesla na všechny čtyři.

„Co? Co to…?“ Neměla absolutně ponětí, co se děje.

„Proklela vás,“ oznámila jí Kazu bez váhání a výraz v její tváři dával najevo, že to přece říkala.

Když Fumiko zaslechla slovo proklela, hned jí nedošlo, co tím Kazu myslí.

„Cože?“ zasténala. Nedokázala se ubránit té neviditelné, stále se stupňující síle, a sesunula se obličejem dolů na podlahu.

„Co? Co je to? Co se děje?“

„To je kletba… Chtěla jste ji násilím dostat z jejího místa, a tak vás proklela,“ řekla Kazu. Nechala Fumiko ležet na podlaze a zmizela vzadu v kuchyni.

Fumiko ležela na břiše, a tak neviděla Kazu odcházet, ale s jedním uchem přitisknutým k podlaze jasně slyšela její vzdalující se kroky. Vyděsila se, jako by ji celou někdo polil ledovou vodou.

„Co? Kletba? Co s tím? Co mám dělat?“

Odpovědi se nedočkala. Fumiko se celá roztřásla. Žena v šatech na ni ještě stále vrhala hrozivý pohled. Jako by to ani nebyla ta stejná žena, co si ještě před chvilkou tiše četla knihu.

„Pomoc! Pomozte mi, prosím!“ zavolala Fumiko směrem ke kuchyni.

Kazu zřejmě zaslechla její volání a pohotově se vrátila. Fumiko to nemohla vidět, ale Kazu držela v ruce skleněnou karafu s kávou. Fumiko slyšela blížící se kroky a už vůbec nechápala, co se to vlastně děje. Pravidla, duch, prokletí. Byl to totální zmatek. A Kazu navíc ani nedala najevo, jestli jí pomůže nebo ne. Pomoc! Fumiko se znovu chystala nahlas zavolat, ale v tu chvíli…

„Dáte si ještě kávu?“ ozval se Kazuin bezstarostný hlas.

Fumiko to rozzlobilo. Nejenže Kazu neví o jejím strachu a nesnaží se jí pomoct, ale ještě té ženě v šatech nabízí další kávu. Fumiko si pomyslela: Byla chyba, že jsem Kazu nevěřila, když mi řekla, že je to duch. A taky byla chyba, že jsem tu ženu chytla za ruku a násilím ji chtěla přimět, aby mi uvolnila místo. Ale ignorovat moje volání o pomoc a klidně té ženě nabízet další kávu? Duchové přece přidávat kafe nechtějí! Ale zvládla jen vykřiknout: „To nemůže být pravda!“

Vzápětí však uslyšela éterický hlas: „Ano, prosím.“ Byl to hlas té ženy v šatech. V tom okamžiku Fumiko ucítila, že je zase lehčí. Kletba pominula.

„Uf…“ Fumiko si dlouze oddychla, zvedla se a upřela svůj pohled na Kazu.

Kazu s nevzrušeným výrazem lehce naklonila hlavu na stranu, jako by chtěla říct Děje se něco? Žena v šatech usrkla kávu, kterou jí Kazu dolila, a zase v tichosti pokračovala ve čtení. Jako by se nic nestalo, Kazu se vytratila do kuchyně, aby tam odnesla karafu. Fumiko znovu bázlivě sáhla ženě v šatech na rameno. Dotkla se jí konečky prstů. Skutečně tu je. Existuje.

Byla ze všeho, co se událo, pořádně zmatená. Ale opravdu to zažila. Její tělo skutečně ovládla nějaká neviditelná síla. Rozumem si to sice nedokázala vysvětlit, ale její srdce tu skutečnost přijalo a v celém těle se jí ještě víc rozproudila krev.

Vrávoravě vstala a opřela se o barový pult, zrovna když se Kazu vrátila z kuchyně.

Fumiko byla nervózní a v jejích očích byla znát úzkost.

„Opravdu je to duch?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděla jen Kazu a začala sypat cukr do cukřenky na pultu.

Pro Fumiko to byla první zkušenost, ale pro Kazu všední záležitost, podobně jako doplňování cukru do cukřenky.

Ta událost byla sice naprosto neuvěřitelná, ale Fumiko uvažovala takhle: Jestli ten duch a ta kletba byly skutečné, tak je možná pravda i to, co se povídá o návratu do minulosti. Dosud věřila tomu, že by mohlo být možné se do minulosti vrátit, tak napůl, ale po zkušenosti s kletbou nabyla přesvědčení, že to možné je.

Byl tu ale problém. Pravidlo, podle kterého musel člověk, který se chtěl vrátit do minulosti, sedět na jednom určitém místě. Na tom místě ale sedí žena-duch. Nevnímá, co jí říkám. Když se ji snažím z místa dostat proti její vůli, prokleje mě. Co mám teda sakra dělat?

„Musíte prostě počkat,“ ozvala se Kazu, jako by jí četla myšlenky.

„Jak to myslíte?“

„Každý den odchází vždycky jednou, ale opravdu jen jednou, na záchod.“

„Duch a chodí na záchod?“

„Jak bude pryč, tak se posadíte na její židli.“

Fumiko se upřeně zadívala na Kazu. Ta lehce přikývla. Tohle bylo nejspíš jediné řešení. Otázku, jestli chodí duchové na záchod, ze které nebylo zřejmé, zda ji Fumiko vyslovila ze zvědavosti nebo jako vtip, přešla s ledovým klidem.

Fumiko se zhluboka nadechla. Toho stébla se nesmím pustit. Vybavila si lidový příběh o chuďasovi se stéblem slámy, který měnil a měnil, až se z něho stal boháč. Ten by nedopustil, aby to stéblo přišlo vniveč.

„Dobře… Počkám! Počkám!“

„Ona ale mimochodem nerozlišuje mezi dnem a nocí.“

„Nevadí, počkám.“ Fumiko byla skoro zoufalá.

„Do kolika máte otevřeno?“

„Normálně do osmi, ale jestli budete čekat, tak tu můžete zůstat, jak dlouho bude potřeba.“

„Díky.“

Fumiko těžce dosedla na židli u prostředního ze tří stolů. Seděla tak čelem k ženě v šatech. Založila si ruce na prsou a sebevědomě pronesla: „Já to zvládnu!“ Upřeně na ni přitom hleděla. Žena v šatech si jako vždy tiše četla.

Kazu si povzdechla.

Cink-cink

„Vítejte,“ zvolala Kazu na pozdrav. Dovnitř vstoupila žena, které mohlo být něco málo přes čtyřicet.

„Á, paní Kótake!“

Žena, které říkali Kótake, byla oblečená v tmavě modrém propínacím svetru, pod kterým měla uniformu zdravotní sestry, a přes rameno nesla tuctovou tašku. Nejspíš utíkala, protože prudce oddychovala.

„Děkuju za zavolání,“ vyhrkla a držela si ruku na hrudi, aby zpomalila dech.

Kazu s úsměvem přikývla a odešla do kuchyně.

Dvěma nebo třemi kroky přistoupila Kótake k Fusagimu, který seděl u stolu nejblíže k východu. Ten si jí vůbec nevšímal.

„Fusagi,“ oslovila ho laskavým hlasem. Úplně jako by mluvila s dítětem.

Fusagi nejprve nijak nereagoval, takže to na okamžik vypadalo, že možná ani nezaregistroval svoje jméno, ale po chvíli zahlédl koutkem oka postavu a nepřítomně zvedl hlavu.

„Kótake,“ zamumlal s údivem v obličeji, když ji poznal.

„Ano, to jsem já,“ vyslovila zřetelně.

„Kde ses tu vzala?“

„Mám teď chvíli volno, a tak jsem si říkala, že si zajdu na kafe…“

„Aha…“ odpověděl Fusagi a znovu se zahleděl do časopisu.

Kótake se pomalu posadila na protější židli a přitom z něho nespouštěla oči, ale Fusagi na to nijak zvlášť nereagoval a otočil na další stránku.

„Poslední dobou sem asi chodíš často, že?“ zeptala se ho Kótake a zkoumavě se rozhlížela po místnosti, jako zákazník, který sem přišel úplně poprvé.

„No,“ odpověděl krátce Fusagi.

„Asi se ti tu líbí, viď?“

„Nijak zvlášť…“ Sice to popřel, ale bylo zřejmé, že to tu má rád. Trochu se pousmál.

„Čekám tu,“ zašeptal.

„Na co?“ chtěla vědět Kótake. Fusagi se podíval směrem k místu, kde seděla žena v šatech.

„Až se uvolní tamhle ta židle…“ odpověděl. Oči mu zářily jako malému klukovi.

Ne že by záměrně poslouchala cizí rozhovor, ale prostor kavárny byl poměrně malý, a tak Fumiko pochopitelně zaslechla, co Fusagi říká.

„Cože!“ vykřikla překvapením, když zjistila, že i Fusagi čeká, stejně jako ona, až se žena v šatech z místa vzdálí, aby se mohl vrátit do minulosti.

Kótake zaslechla Fumičin hlas a letmo se na ni podívala, ale Fusagi tomu nijak zvlášť nevěnoval pozornost.

„Tak je to,“ odvětila Kótake.

„No jo.“ Fusagi na to jen přitakal a usrkl kávu.

To snad ne! Snad nemám soupeře? Fumiko to znepokojilo. Okamžitě si uvědomila, že pokud mají stejný záměr, tak ona je v nevýhodě. Když přišla do kavárny, Fusagi tu už byl. Takže byl přirozeně první na řadě. Z lidského hlediska Fumiko to pořadí prostě nedokázala ignorovat. Žena v šatech chodí na záchod pouze jednou denně, takže je každý den pouze jedna šance.

Fumiko se chtěla vrátit do minulosti co nejdříve a nemohla snést pomyšlení, že by se to mohlo o den oddálit. Nedokázala zakrýt rozčilení nad tímto nečekaným vývojem situace. Naklonila se, co to jen šlo, a s nastraženýma ušima poslouchala, aby se ujistila, že je tu Fusagi skutečně proto, aby se vrátil do minulosti.

„Podařilo se ti si tam dnes sednout?“

„Dnes to bylo k ničemu.“

„Nešlo to?“

„Ne.“

Jejich rozhovor ještě přiživil Fumičiny obavy. Svraštila obličej.

„A proč se chceš vrátit do minulosti?

Není pochyb. Fusagi čeká. Čeká, až žena v šatech odejde na záchod. To byla pro Fumiko velká rána. Se sklíčeným výrazem ve tváři se opět sesunula na desku stolu. Ti dva pokračovali v rozhovoru, jako by se nechumelilo.

„Je to něco, co chceš napravit?“

„To je…“ Fusagi chvilku přemýšlel, „… tajemství,“ dořekl a zazubil se jako malý kluk.

„Tajemství?“

„Ano.“

Ačkoli jí řekl, že je to tajemství, Kótake se šťastně usmála. Pak se podívala k místu, kde seděla žena v šatech.

„Dneska už ale možná na záchod nepůjde, ne?“ pronesla, co Fumiko vůbec nečekala.

„Cože?“ Automaticky zvedla hlavu. Vymrštila ji tak prudce, že to bylo skoro slyšet.

Je opravdu možné, že by nešla na záchod? Kazu povídala, že chodí vždycky. Každý den vždy jednou, řekla. Ale ta žena řekla „Už asi nepůjde“, z čehož se dá vyvodit, že už tam dnes možná byla. Ne, tak to určitě nebude. Nechci, aby to tak bylo.

Fumiko se v duchu modlila, aby tomu tak nebylo, a čekala, co na to Fusagi odpoví.

„Hm, možná už ne,“ připustil jednoduše.

To nemůže být pravda! Fumiko otevřela ústa a chtěla vykřiknout, ale překvapením ze sebe nevydala ani hlásku. Proč ta žena v šatech už dnes nepůjde na záchod? A co o tom ví ta žena, které říkají Kótake? Fumiko to chtěla zjistit. Avšak z nějakého důvodu jim nedokázala vstoupit do hovoru. Uměla číst situaci a viděla, že jí Kótake dává celým svým tělem najevo, aby se do jejich záležitostí nepletla. Ale nebylo jí jasné, do čeho se nemá plést. Nicméně bylo zřejmé, že je tu něco, do čeho nemá člověk zvenčí zasahovat. Fumiko nemohla nic dělat. Byla s rozumem v koncích. Pak najednou…

„Tak co? Půjdeme už dnes domů?“ pobídla jemně Kótake Fusagiho.

„Cože?“

To byla pro Fumiko velká šance. Ponecháme-li stranou otázku, jestli už dnes byla žena v šatech na toaletě, tak pokud by Fusagi odešel, pro tuto chvíli by se alespoň zbavila soupeře.

Když Kótake poznamenala, že žena v šatech už dnes možná na záchod nepůjde, Fusagi to jednoduše připustil. „Možná už ne.“ Ale bylo tam možná. Zrovna tak mohl říct: „Ale pro každý případ ještě zkusím počkat.“ Fumiko by na jeho místě nejspíš počkala, o tom nebylo pochyb. A tak, aniž by si dělala přehnané naděje, pekelně se soustředila na jeho odpověď. Byla jedno velké ucho.

Fusagi se podíval na ženu v šatech a na chvilku se zamyslel.

„Tak dobře,“ odpověděl.

Byla to tak prostá a jednoduchá odpověď, že Fumiko pocítila skoro až zklamání, ale i tak v ní začalo stoupat napětí a cítila, jak jí buší srdce.

„Dobře, tak až dopiješ.“ Kótake se podívala na šálek, který byl ještě z poloviny plný, ale Fusagi se už měl k odchodu.

„To je dobré. Už mi to stejně vystydlo,“ odpověděl, neohrabaně sebral ze stolu časopis, poznámkový blok, tužku a obálku, vstal a zamířil k pokladně. Cestou si oblékl bundu s kožešinovým límcem, jakou často nosí stavební dělníci.

Zrovna v tu chvíli se z kuchyně vrátila Kazu a vzala si od Fusagiho účtenku.

„Co jsem dlužný?“ zeptal se.

Kazu s hlučnými údery namarkovala částku do staré tlačítkové pokladny. Mezitím Fusagi prohledával pouzdro na dokumenty, náprsní kapsu i zadní kapsu u kalhot.

„To je divné… nemám peněženku…“ zamumlal. Vypadalo to, že si ji zapomněl vzít. Opakovaně prohledal stejná místa, ale nenašel ji a dokonce se zdálo, že má slzy na krajíčku.

Vtom Kótake nečekaně vytáhla peněženku a podržela ji před Fusagim.

„Tady.“

Byla to starší pánská kožená peněženka. Dvoudílná, nacpaná něčím, co vypadalo jako účtenky. Fusagi na ni chvilku upřeně hleděl. Nezdálo se, že váhá, zda ji má od Kótake přijmout. Jen na ni nepřítomně hleděl. Nakonec si ji beze slova vzal.

„Co jsem dlužný?“ zeptal se ještě jednou a navyklým pohybem začal hledat drobné. Kótake jen mlčky stála za ním a dívala se, jak platí.

„380 jenů.“

Fusagi vytáhl minci a podal ji Kazu.

„Beru si od vás 500 jenů…“

Kazu si převzala od Fusagiho peníze, naťukala částku a s cinknutím vyndala drobné.

„A tady je 120 jenů nazpátek,“ řekla zdvořile a položila Fusagimu do dlaně drobné i s účtenkou.

„Děkuju za kávu.“ Fusagi si drobné pečlivě uložil do peněženky, dal si ji do tašky a chvatně odešel z kavárny, jako by zapomněl, že tam s ním byla i Kótake.

Cink-cink

Zdálo se, že Kótake jeho chování ani v nejmenším nepřekvapilo. Jen Kazu poděkovala a vydala se za Fusagim, jako by ho sledovala.

Cink-cink

„Ti byli nějací divní,“ zamumlala Fumiko. Kazu sklidila ze stolu, u kterého seděl Fusagi, a znovu zmizela v kuchyni. Fumiko byla kvůli nečekanému soupeři trochu zneklidněná, ale teď, když zůstala v kavárně sama jen se ženou v šatech, byla si jistá svým vítězstvím.

Tak, můj soupeř je pryč. Teď už jen musím počkat, až se to místo uvolní, pomyslela si. V kavárně nebyla žádná okna a každé ze tří nástěnných hodin ukazovaly jiný čas. Když zrovna nepřicházeli ani neodcházeli žádní hosté, člověk úplně ztratil pojem o čase.

Fumiko začala podřimovat a přitom si v hlavě přehrávala pravidla potřebná k návratu do minulosti.

První pravidlo: V minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří už někdy kavárnu navštívili. Fumičin rozhovor s Goróem, který se týkal rozchodu, se shodou okolností odehrál právě v této kavárně.

Druhé pravidlo: Ať uděláte při návratu do minulosti cokoli, přítomnost tím nijak nezměníte. I kdyby se zkrátka Fumiko vrátila do toho dne před týdnem a poprosila Goróa, aby zůstal, na jeho odjezdu do Ameriky by to nic nezměnilo. Fumiko začala znovu lamentovat, proč takové pravidlo existuje, ale pravidlo je pravidlo, a tak toho nechala.

Třetí pravidlo: Aby bylo možné vrátit se do minulosti, je třeba sedět na jednom určitém místě. Na tom místě teď sedí žena v šatech. Když se ji pokusíte násilím odsunout, prokleje vás.

Čtvrté pravidlo: Při pobytu v minulosti se z místa nesmíte vzdálit. Jinými slovy, ať už je důvod jakýkoli, během toho, co jste v minulosti, si nemůžete ani odskočit na záchod.

Páté pravidlo: Existuje časový limit. Teď si uvědomila, že o tomhle pravidle toho zatím moc neví. Neměla představu, jak je dlouhý.

Fumiko si ta pravidla znovu a znovu přehrávala. Hlavou se jí honily nejrůznější myšlenky. Pochybovala, zda má vůbec nějaký smysl se za takovýchto podmínek do minulosti vracet, pak si zase říkala, že i když se přítomnost nezmění, může alespoň Goróovi říct, co má na srdci.

Když už ani nevěděla, kolikrát ta pravidla prošla, položila si hlavu na paže zkřížené na stole a usnula.

Poprvé se Fumiko dozvěděla, o čem Goró do budoucna sní, když ho vytáhla na jejich třetí schůzku. Goró byl nadšenec do počítačových her. Nejradši měl MMORPG (massively multiplayer online role playing games neboli online hry pro velký počet hráčů, z nichž každý má svou vlastní postavu). Jeho strýc byl jedním z tvůrců světově známé MMORPG Arm of Magic. Netřeba říkat, že Goró byl už odmalička strýcem velmi ovlivněn. Jeho snem bylo získat práci ve strýcově firmě TIP-G, která vyvíjela nové hry. Ovšem k tomu, aby se člověk mohl o místo v TIP-G ucházet, musel mít alespoň pětiletou praxi jako systémový inženýr ve firmě působící v oblasti zdravotnictví a předložit dosud nevydaný program nové hry, kterou sám vyvinul. Na spolehlivosti systémů ve zdravotnickém průmyslu závisí lidské životy, chyby tam nejsou tolerovány. Mnohé online hry je dnes možné aktualizovat ještě i po uvedení na trh, a proto je tendence menší množství chyb tolerovat. Avšak společnost TIP-G byla v tomto ohledu jiná. Aby získala ty nejlepší programátory, zaměřovala svůj výběr pouze na uchazeče se zkušeností ze zdravotnického průmyslu. V době, kdy tohle Goró Fumiko vykládal, jí to připadalo jako velkolepý a skvělý sen, ale to ještě nevěděla, že centrála společnosti TIP-G je v Americe.

V den jejich sedmé schůzky, kdy Fumiko čekala, až Goró přijde, k ní přistoupili dva muži a začali s ní flirtovat. Oba byli dost pohlední, ale Fumiko neměla zájem. Byla zvyklá, že ji muži oslovovali na ulici, a uměla si s tím poradit. Ale v tu chvíli se tam objevil Goró a bylo na něm znát, že je mu ta situace dost nepříjemná. Fumiko k němu okamžitě přispěchala. Ti dva na Goróa vrhli opovržlivé pohledy. „Takovej moula,“ poznamenali a znovu začali na Fumiko naléhat.

Goró stál se sklopenýma očima a neřekl ani slovo, ale Fumiko se k nim obrátila a rychle spustila: (anglicky) „Vy, pánové, nevíte, v čem spočívá jeho kouzlo. (rusky) Má odvahu čelit v práci obtížným úkolům. (francouzsky) Má duševní sílu se nevzdávat. (řecky) A má schopnost udělat nemožné věci možnými. (italsky) A taky moc dobře vím, že získat tuhle schopnost není nic jednoduchého. (španělsky) Neznám žádného muže, který by měl větší kouzlo.“ Pak dokončila v japonštině: „Jestli jste, pánové, rozuměli, co jsem teď právě řekla, tak si s vámi klidně někam vyrazím.“

Muži zůstali chvilku ohromeně stát, pak se na sebe podívali a v rozpacích odešli.

Fumiko se podívala na Goróa a vesele se usmála.

„Samozřejmě předpokládám, že ty jsi rozuměl všemu,“ řekla v portugalštině, kterou se právě čerstvě naučila. Goró stydlivě přikývl.

Na desáté schůzce se Goró Fumiko svěřil, že ještě nikdy neměl vztah s žádnou dívkou.

„Takže já jsem první, s kým chodíš, že?“ řekla šťastně. Bylo to poprvé, co potvrdila, že spolu chodí. Goró ji poslouchal se široce otevřenýma očima. Dá se říct, že tenhle moment byl začátkem jejich vztahu.

Od chvíle, kdy Fumiko usnula, už uběhla nějaká doba. Najednou žena v šatech zaklapla knížku, kterou četla. Zívla a vytáhla z bílé kabelky ještě bělejší kapesník. Potom pomalu vstala a vydala se tichým krokem směrem k toaletě.

Fumiko dál spala a nevšimla si, že žena v šatech z místa odešla.

Za chvilku přišla ze zadní místnosti Kazu. Pořád měli nejspíš otevřeno, protože byla stále ještě v pracovním – v bílé košili s černým motýlkem, vestě, černých kalhotách a someliérské zástěře. Zatímco sklízela ze stolu, u kterého seděla žena v šatech, promluvila k Fumiko.

„Promiňte… promiňte…“

„Ano?“ lekla se Fumiko. Zvedla hlavu ze stolu a napřímila se. Mžourala očima, aby se probrala, a přitom se jen tak rozhlížela po místnosti. Pak si přímo před sebou všimla změny. Žena v šatech byla pryč.

„Ha!“

„Místo se uvolnilo. Půjdete se sem posadit?“

„Sa… samozřejmě!“ Fumiko rychle vstala a přistoupila k židli, z níž je možné se vrátit do minulosti. Chvíli si ji důkladně prohlížela, ale nespatřila na ní nic zvláštního. Byla to obyčejná židle.

Fumiko se zrychlil tep. Překonala tolik pravidel i kletbu a konečně měla v ruce svou vstupenku do minulosti.

„Takže o týden zpátky…“ Zhluboka se nadechla. Počkala, až se jí zklidní puls, a pomalu vklouzla do mezery mezi židlí a stolem.

Při pomyšlení, že když usedne, vrátí se o týden zpátky do minulosti, vzrostlo její napětí a vzrušení na maximum. Fumiko se posadila s takovou vervou, že málem nadskočila.

„Tak, ano, o týden zpátky!“ vykřikla.

Fumiko, plná očekávání, se rozhlížela po kavárně. Nebyla tu žádná okna, a tak nedokázala říct, jestli je den nebo noc. Nepomohly jí ani troje staré nástěnné hodiny, protože každé ukazovaly odlišný čas. Ale něco tu musí být jinak. Fumiko se zoufale rozhlížela po místnosti a hledala důkaz o tom, že se vrátila do doby před týdnem. Avšak nenašla jedinou odlišnost. Kdyby se teď nacházela v době před týdnem, byl by tu Goró. Ale ten tu nikde nebyl.

„Nevrátila jsem se, že?“ zamumlala Fumiko. Zatím byla stále v přítomnosti. To se dalo čekat, jsem asi pěkný hlupák, když jsem věřila něčemu tak nereálnému, jako je návrat do minulosti.

Fumiko, která nedokázala skrýt rozrušení, si ani nevšimla, že vedle ní stojí Kazu se stříbrnou konvičkou a bílým šálkem na kávu na stříbrném podnosu.

„Ale já jsem se v čase nevrátila!“ vyhrkla důrazně.

Kazu nehnula ani brvou. „Je tu ještě jedno pravidlo,“ řekla klidně.

Sakra! Ještě jedno. K návratu do minulosti nestačí sedět na tomhle místě. Fumiko už měla nových pravidel plné zuby.

„Ještě další?“ utrousila, ale na druhou stranu se jí trochu ulevilo, protože tu stále ještě byla možnost, že se do minulosti vrátit lze.

Kazu nebrala na její pocity ohled a pokračovala ve vysvětlování.

„Teď vám naliju kávu,“ řekla a postavila před Fumiko šálek.

„Kávu? Proč kávu?“

„Do minulosti se můžete vrátit poté, co bude do tohoto šálku nalita káva…“ Kazu její otázku úplně přešla. Fumiko si pomyslela, že to, že ji Kazu ani teď svým chováním nepřekvapila, je svým způsobem sympatické.

„A můžete tam zůstat pouze do té doby, než káva vystydne.“

Chvilková sympatie byla vmžiku ta tam.

„Cože? Tak krátce?“

„A nakonec to nejdůležitější pravidlo…“

Hovor nabíral na obrátkách. Na to už byla Fumiko zvyklá. „To je spousta pravidel…“ zamumlala jen a uchopila šálek, který stál před ní. Nebylo na něm nic zvláštního. Byl to jen obyčejný hrnek, ve kterém zatím ještě nebyla káva, ale připadalo jí, že je oproti běžnému porcelánu poněkud chladnější.

„Posloucháte mě?“ pokračovala Kazu. „Až budete v minulosti, vypijte všechnu kávu dřív, než úplně vystydne.“

„Cože? Ale když já kávu nepiju…“

Kazu se přiblížila k Fumičině obličeji jen na pár centimetrů a pohlédla na ni široce otevřenýma očima. „Tohle jediné pravidlo musíte bezpodmínečně dodržet,“ řekla tiše.

„Opravdu?“

„Pokud to neuděláte, stane se vám něco strašného…“

„Co… cože?“ Fumiko to silně znepokojilo. Ne že by něco takového vůbec nepředpokládala. Vrátit se do minulosti znamená odporovat přírodním zákonům. To s sebou samozřejmě nese nějaké riziko. Ale rozhodně nečekala, že se to dozví v této chvíli. Teď, když tu příležitost měla téměř na dosah ruky. Nicméně když došla tak daleko, tak to teď přece nemohla vzdát. Fumiko znepokojeně pohlédla Kazu do tváře.

„Co? Co se stane?“

„Kdybyste nevypila všechnu kávu dřív, než úplně vystydne…“

„Kdybych ji nevypila?“

„Tak byste se proměnila v ducha a zůstala byste sedět na tomto místě.“

Fumiko v hlavě zaburácel hrom.

„To myslíte vážně?“

„Popravdě, i ta žena, která tu ještě před chvílí seděla…“

„Porušila to pravidlo?“

„Ano. Šla se setkat se svým mrtvým manželem, ale nechtěně asi ztratila pojem o čase… Když si to uvědomila, byla už káva studená.“

„A stal se z ní duch?“

„Ano,“ odpověděla Kazu klidně.

Je to větší riziko, než jsem si dokázala představit, pomyslela si Fumiko. Návrat do minulosti obnášel spoustu nepříjemných pravidel. Byl tu ten duch a dokonce ji proklel, i když jen dočasně. Avšak teď bylo v sázce něco trochu jiného.

Takže. Do minulosti se vrátit můžu. Můžu, ale jen do té doby, než mi vystydne káva. Netuším, kolik minut trvá, než horká káva úplně vystydne. Moc dlouho to ale asi nebude. Nicméně mělo by to stačit na to, abych ji zvládla vypít, i když mi vůbec nechutná. Takže zatím v pořádku. Ale pokud platí, že kdybych tu kávu nestihla včas vypít, tak bych se proměnila v ducha, tak to je ovšem něco jiného. To, že nemůžu změnit přítomnost, ať se budu snažit sebevíc, to žádné riziko nepředstavuje. Není v tom žádné plus, ale ani žádné mínus. Ale stát se duchem je jednoznačně mínus.

Fumiko váhala. Napadlo ji několik znepokojujících věcí. Nejvíc se bála toho, že káva, kterou jí Kazu nalije, bude odporná. Chuť kávy ještě zvládnu. Ale co když bude děsně pálivá nebo ochucená wasabi? Takovou kávu celou vypít nedokážu.

Fumiko si uvědomila, že ve svých myšlenkách zachází příliš daleko. Zatřásla hlavou, jako by se chtěla vmžiku zbavit veškeré úzkosti, která ji přepadla.

„Takže v každém případě musím kávu dopít dřív, než vystydne, že?“

„Přesně tak.“

Fumiko byl rozhodnutá. Přesněji řečeno, tvrdošíjně odhodlaná.

Kazu tam jen tiše stála. Fumiko si pomyslela, že i kdyby řekla Přeci jen toho raději nechám, tak by to s ní ani nehnulo.

Fumiko zavřela oči, položila zaťaté pěsti na kolena a dlouze se nadechla nosem, jako by se chtěla zkoncentrovat.

„Jsem připravená,“ oznámila a pohlédla Kazu do očí. „Nalejte mi, prosím, kávu,“ požádala ji rozhodným hlasem.

Kazu lehce přikývla a pravou rukou pomalu zvedla z podnosu stříbrnou konvičku. Se sklopenýma očima se podívala na Fumiko. „Takže…“ Na okamžik se odmlčela. „Než vystydne káva…“ zašeptala.

Kazu začala pomalu nalévat kávu do šálku. Její chování bylo ležérní, ale v jejích pohybech byl půvab a slavnostní vznešenost.

Fumiko si všimla, jak se z kávy v hrnku vine proužek páry, a najednou se začalo stejně tak vlnit a ztrácet tvar všechno kolem stolu, u kterého seděla. Strachem zavřela oči, ale pocit, že se vlní a rozplývá jako stoupající pára, ještě zesílil. Pevněji sevřela pěsti. Takhle nezůstanu v přítomnosti ani nedorazím do minulosti, ale rozplynu se jako pára. Ochromena úzkostí si vybavila první setkání s Goróem. Byla vyslána do firmy zákazníka, do které byl svou firmou vyslán i Goró.

Fumiko se s Goróem seznámila na jaře před dvěma lety. V té době jí bylo šestadvacet, Goróovi třiadvacet. Fumiko její firma vyslala na pracoviště klienta, kam byl z jiné firmy vyslán i Goró. Fumiko celý ten projekt na pracovišti klienta řídila.

V pracovních záležitostech Fumiko nikdy neustupovala, ani když měla jednat se starším kolegou. Občas se proto se svými spolupracovníky a nadřízenými dokonce i pohádala. Nikdo však o ní nemluvil ve zlém a všichni si cenili její upřímnosti a úsilí, které do své práce vkládala.

Goró byl o tři roky mladší, ale působil klidným dojmem třicátníka. Řečeno bez příkras, vypadal o dost starší, než ve skutečnosti byl. A to tak, že si Fumiko zpočátku vůbec nevšimla, že je mladší, a mluvila s ním velmi zdvořile. Avšak i když byl v týmu nejmladší, byl ze všech nejschopnější. Byl velmi nadaný inženýr, který v tichosti dělal svou práci, a důvěřovala mu dokonce i Fumiko. Jednou, krátce před dodací lhůtou, objevili v systému citelnou programátorskou chybu – bug. V případě zdravotnických systémů je i triviální chyba fatální. V tomto stavu zakázku předat nemohli. Avšak zjistit příčinu bylo těžší než oddestilovat z pětadvacetimetrového bazénu kapku inkoustu. A navíc neměli čas. Fumiko byla vedoucí projektu a za včasné dodání byla zodpovědná. Do předání zakázky zbýval jeden týden. Shodli se v tom, že na odhalení chyby by potřebovali přinejmenším měsíc, a tak se už všichni smířili s tím, že dodací lhůtu nestihnou, a Fumiko byla připravená podat rezignaci. V nastalé situaci Goró zmizel z pracoviště a nebylo možné se s ním nijak spojit. A tak všichni začali nabývat podezření, že tu programovou chybu způsobil on. A že cítí odpovědnost, a tak se raději neukazuje. Pochopitelně ale nebylo vůbec jisté, že za tu chybu mohl skutečně Goró. Jenže čím větší je zodpovědnost a k čím větší chybě dojde, tím mají lidé větší potřebu označit viníka. Goró, který nepřišel do práce, se tak stal vhodným obětním beránkem. A přirozeně ho začala podezírat i Fumiko.

Avšak čtyři dny poté, co přerušil se všemi spojení, se Goró objevil a prohlásil, že tu programovou chybu našel. Byl neoholený a zrovna nevoněl, ale nikdo mu to nevyčítal. Z jeho vyčerpané tváře bylo na první pohled zřejmé, že pracoval bez spánku i odpočinku. Sám si dokázal poradit s tak obtížným úkolem, který vzdali všichni ostatní členové týmu, včetně Fumiko. Byl to prostě zázrak. Goró, který bez povolení nepřišel do práce a ani o sobě nedal vědět, porušil základní pravidla, jejichž dodržování se od zaměstnanců očekává, ale práci bral vážněji než všichni ostatní a byl ze všech nejlepší programátor.

Fumiko Goróovi z celého srdce poděkovala a omluvila se mu za to, že si třeba jen na okamžik pomyslela, že za tu chybu může on.

Goró se na Fumiko, která sklonila hlavu, usmál.

„Tak jo, mohla byste mě třeba pozvat na kafe,“ řekl jen.

To byl ten okamžik, kdy se Fumiko zamilovala.

Když dokončili zakázku a Fumiko byla zase poslána k jinému zákazníkovi, hrozilo, že se s Goróem přestanou vídat. Ale Fumiko to tak nechtěla nechat. Pokaždé, když vyšetřila trochu času, vytáhla ho někam ven pod záminkou, že jdou na kafe.

Goró byl typ člověka, který se, ať už při práci nebo jiné činnosti, vždy soustředí na jednu věc. Když měl před sebou nějaký cíl, přestal vnímat vše ostatní. O tom, že firma TIP-G, která vyvíjela MMORPG, má sídlo v Americe, se Fumiko poprvé dozvěděla při návštěvě u něho doma. Když viděla, jak jí Goró nadšeně vypráví, že je jeho snem ve firmě TIP-G pracovat, začala mít obavy. Pokud by se mu ten sen vyplnil, rozhodl by se pro mě nebo pro svůj sen? Takhle nesmím uvažovat. Takové věci nejdou srovnávat. Ale…

Postupem času začala pociťovat, jak moc by jí chyběl, kdyby o něho přišla, a ztrácela odvahu se ho na jeho city zeptat.

Po nějaké době, letos na jaře, Goró získal možnost nastoupit do své vysněné firmy TIP-G. Splnil se mu sen.

Fumičiny obavy se naplnily. Goró se rozhodl pro cestu do Ameriky. Rozhodl se pro svůj sen. Dozvěděla se to před týdnem, v této kavárně. Fumiko otevřela oči, zmatená, jako by se probudila ze sna.

Pocit, že se její duše vlní jako stoupající pára, byl ten tam a znovu začala vnímat své končetiny, které předtím cítila jen vágně. Rychle si začala osahávat obličej i celé tělo, aby se ujistila, že je to skutečně ona. Když se vzpamatovala, uviděla před sebou muže, který nechápavě pozoroval její podivné chování. Pokud se nemýlila, byl to Goró. Měla před sebou Goróa, který měl být v Americe. Fumiko si uvědomila, že se skutečně vrátila do minulosti.

Hned jí došlo, proč se Goró tváří tak nechápavě. Nebylo pochyb o tom, že se vrátila do doby před týdnem. I v kavárně to vypadalo zrovna tak, jak si to pamatovala. U stolu nejblíže východu seděl muž s rozevřeným časopisem, kterému říkali Fusagi. U barového pultu seděla Hirai a byla tu i Kazu. A na místě u vzdálenější strany stolu, u kterého proti sobě seděli oni dva, seděl Goró. Jen jedna věc byla jinak – místo, na kterém seděla Fumiko.

Před týdnem seděla naproti Goróovi. Teď ale seděla na místě, na kterém předtím seděla žena v šatech. Skutečně se setkala s Goróem, ale seděla u jiného stolu. Je daleko, tak daleko. Bylo to krajně nepřirozené a nebylo divu, že se Goró tvářil tak nechápavě.

Avšak jakkoli to bylo nepřirozené, nemohla se z toho místa vzdálit. Takové bylo pravidlo. Ale co když se zeptá, proč tu sedím? Co mu na to řeknu? Při té myšlence polkla.

„Tak já už musím…“ Goró se tvářil trochu zmateně, ale ani slovem se nedotkl té nezvyklé vzdálenosti mezi nimi a řekl jen to, co už jednou slyšela. To bude možná nějaké nepsané pravidlo při návratu do minulosti. Fumiko si jeho výrok vyložila, jak potřebovala, a pochopila, do kterého okamžiku se vrátila.

„Jasně, v pořádku, už nemáš čas, že jo? Já už taky musím…“

„Cože?“

„Promiň…“

Jejich hovor se rozcházel. Fumiko sice pochopila, do kterého okamžiku se vrátila, ale bylo to koneckonců poprvé, co se vrátila do minulosti, a byla z toho trochu rozhozená.

Aby se uklidnila, usrkla si kávy, zatímco ho pozorovala zpod obočí ve snaze pochopit jeho výraz.

„To ne! Ta káva už je vlažná! Přece nemůže vystydnout tak rychle!“

Fumiko se polekala. Takhle teplou by ji už klidně mohla vypít na jeden zátah. To byla nečekaná komplikace. Zamračila se na Kazu, která byla v místnosti. Nemohla vystát její věčně kamennou tvář. A navíc…

„Fuj, je tak hořká.“ Byla hořká ještě víc, než si představovala. Takhle hořkou kávu ještě nepila.

Na Goróovi bylo znát, že je z jejích podivných poznámek celý zmatený. Poškrábal se nad pravým obočím a podíval se na hodinky. Tlačil ho čas. Tomu Fumiko rozuměla. I ona měla naspěch.

„No, víš, musím ti říct něco důležitého…“ vyhrkla. Z cukřenky před sebou si do šálku naházela lžičkou cukr, nalila pořádnou dávku mléka a s hlasitým cinkotem kávu rázně zamíchala.

„Co?“ zamračil se.

Fumiko hned nevěděla, jestli jí vytýká to přílišné množství cukru nebo nechce slyšet tu důležitou věc.

„Prostě… v každém případě si o tom chci pořádně promluvit.“

Goró se znovu podíval na hodinky.

„Počkej, vydrž.“

Fumiko ochutnala kávu a souhlasně pokývala hlavou. Kávu pila od té doby, co začala chodit s Goróem. Pozvání na kávu byla dobrá záminka k tomu, aby se s ním mohla scházet. Neměla ji ale ráda, a tak si do ní přidávala spoustu cukru a mléka, za což si od Goróa pokaždé vysloužila jízlivý úšklebek.

„Hele, tváříš se, jako bys chtěl říct, proč zrovna v tak důležitou chvíli piju kávu.“

„Ale netvářím…“

„Ale jo! Stačí, abych se na tebe koukla, a vidím, na co myslíš!“ zapištěla nesouhlasně.

Fumiko okamžitě zalitovala, že hovor přerušila. Schválně se vrátila zpátky do minulosti a teď, stejně jako před týdnem, ho zase znovu od sebe odehnala svým trucovitým, dětinským chováním.

Goró rozpačitě vstal.

„Promiňte, kolik platím?“ zeptal se Kazu, která stála za barovým pultem. Natáhl ruku po účtence.

Fumiko věděla, že pokud něco neudělá, tak Goró zaplatí a odejde.

„Počkej!“

„To je dobré, nechme toho.“

„Proto jsem nepřišla, abych ti řekla tohle.“

„Cože?“

Neodjížděj.

„Proč sis se mnou o tom nepromluvil?“

Nechci, abys odjel.

„To je…“

„Vím, jak je pro tebe práce důležitá… zas tak mi nevadí, že chceš jet do Ameriky… nebudu ti bránit…“

Myslela jsem, že budeme pořád spolu.

„Ale, aspoň…“

To jsem si myslela jen já?

„Ale mohls to se mnou aspoň probrat… nic mi neříct a takhle si odjet…“

Já tě opravdu…

„Cítím se trochu…“

… milovala.

„… opomenutá.“

„…“

„Chtěla jsem ti říct…“

Teď už je stejně pozdě…

„… jen tohle.“

Fumiko k němu chtěla být upřímná, když se na přítomnosti stejně nic nezmění, ale nedokázala to. Cítila, že by to znamenalo prohru. Příčilo se jí zeptat se ho, čemu dá přednost, jestli práci nebo jí. Než poznala Goróa, byla pro ni práce na prvním místě. Bylo to proto to poslední, na co by se ho chtěla zeptat. A navíc nechtěla vůči svému o tři roky mladšímu příteli uplatňovat tyhle typicky ženské řeči. Měla přece svou hrdost. A možná také trochu žárlila, že ji předběhl i v pracovní kariéře. A tak k němu upřímná být nemohla. Stejně už ale bylo na všechno pozdě.

„Nevadí… tak jeď… teď už je jedno, co řeknu… na tvém odjezdu do Ameriky se už stejně nic nezmění…“

Fumiko domluvila a vypila najednou zbytek kávy.

„Ou.“

Jakmile dopila, znovu se jí zmocnilo to zvláštní vlnění podobné závrati. Kvůli čemu jsem se vlastně vrátila? Fumiko takhle přemítala, a vtom promluvil Goró.

„Celou dobu…“ zamumlal, „celou dobu jsem si říkal… že pro tebe nejsem ten pravý.“

Fumiko hned nechápala, co tím myslí.

„Když jsi mě pozvala na kávu,“ pokračoval, „říkal jsem si, že se do tebe nesmím zakoukat…“

„Co?“

„Protože mám tohle…“ řekl a odhrnul si ofinu, kterou si nechával růst tak, aby mu zakrývala místo nad pravým obočím. Objevila se velká jizva po popálenině, která se mu táhla až k pravému uchu.

„Než jsem poznal tebe, byl jsem ženám odporný a ani se se mnou nedaly do řeči.“

„Já…“

„A i potom, co jsme spolu začali chodit…“

„To mi vůbec nikdy nevadilo!“ vykřikla Fumiko, která se změnila v páru, ale její slova už k jeho sluchu nedolehla.

„Myslel jsem si, že si jednoho dne najdeš jiného, skvělého muže…“

To nikdy!

„Myslel jsem si to…“

To nemyslíš vážně!

Bylo to poprvé, co se jí Goró takhle vyznal, a pro Fumiko to byl šok. Ale nebylo to nic, čeho by se sama nedovtípila. Čím víc ho měla ráda a čím víc uvažovala o svatbě, tím víc měla pocit, že je mezi nimi jakási neviditelná zeď. Když se ho ptala, jestli ji má rád, přikývl, ale nikdy jí to neřekl přímo. Někdy, když se spolu procházeli městem, sklonil hlavu a jakoby omluvně si přejel nad pravým obočím. Také si všímal pohledů kolemjdoucích mužů upřených na Fumiko.

To není možné, že by řešil takové věci. V momentě, kdy si to pomyslela, své myšlenky litovala. Pro ni to možná byla jen taková věc, ale pro Goróa to byl komplex, který ho trápil dlouhé roky. Ani trochu jsem netušila, co prožívá. Fumiko pomalu ztrácela vědomí. Celé její tělo se zase začalo vlnit, jako by měla závrať.

Goró sebral účtenku a s kufříkem v ruce zamířil k pokladně.

Přítomnost se nijak nezmění. A je to tak dobře. Byla to správná volba. Jeho sen má větší cenu než já. Musím se ho vzdát. Nechám ho jít a z celého srdce mu budu přát úspěch. Fumiko pomalu zavírala své zarudlé oči a vtom…

„Tři roky…“ zamumlal Goró, tak jak byl na odchodu, otočený k Fumiko zády.

„Chci, abys na mě počkala tři roky… slibuju, že se vrátím.“

Řekl to potichu, ale prostor kavárny byl malý. Přestože se proměnila v páru, jeho hlas slyšela zřetelně.

„Až se vrátím…“ Goró si přejel rukou nad pravým obočím a zády k Fumiko něco tiše dodal.

„Co?“

V tom okamžiku se Fumičino vědomí z toho místa vytratilo jako vlnící se pára.

Těsně předtím, než ztratila vědomí, ještě stačila zahlédnout jeho tvář, když se otočil při odchodu z kavárny. Byl to jen okamžik, ale zračil se v ní ten laskavý úsměv, jako tenkrát, když řekl: „… mohla byste mě třeba pozvat na kafe.“

Když Fumiko znovu nabyla vědomí, zjistila, že sedí na tom místě a že je v kavárně úplně sama. Měla pocit, jako by se jí jen něco zdálo, ale šálek před ní byl prázdný a v ústech cítila sladkou chuť.

Po chvilce se vrátila žena v šatech. Když viděla, že Fumiko sedí na jejím místě, tiše k ní přispěchala.

„Pryč,“ řekla tlumeným hlasem, ve kterém byla zvláštní síla.

„Pro... promiňte,“ vyhrkla Fumiko a rychle vstala. Ten snový pocit stále ještě neodezněl. Skutečně jsem byla v minulosti? Přítomnost se nijak nezmění, a tak je vlastně přirozené, že po návratu z minulosti žádnou změnu necítím.

Z kuchyně zavanula vůně kávy. Fumiko spatřila Kazu, která se objevila se šálkem čerstvé kávy na podnosu. Prošla před nehybně stojící Fumiko, jako by se nic nestalo. Došla ke stolu, u kterého seděla žena v šatech, sklidila z něj Fumičin prázdný šálek a postavila před ni šálek s čerstvě uvařenou kávou. Žena v šatech lehce kývla a znovu se pustila do čtení.

Cestou zpátky k pultu se Kazu jen tak, jakoby mimochodem, zeptala: „Jaké to bylo?“

Když to Fumiko uslyšela, živě si uvědomila, že skutečně byla v minulosti. V tom dni, v tom dni před týdnem. Ale pokud to tak je…

„Říkám si…“

„Ano?“

„Na přítomnosti se nic nezmění, že?“

„Přesně tak.“

„Ale jak je to s tím, co bude následovat?“

„Jak to myslíte?“

„Od teď…“ Fumiko hledala slova, „… od teď dál, v budoucnu?“ zeptala se.

Kazu se otočila a pohlédla Fumiko přímo do tváře.

„Budoucnost ještě nenastala, takže ta, myslím, záleží na vás…“ řekla a poprvé za celou tu dobu se usmála.

Fumiko zasvítily oči.

„Káva, včetně noční přirážky, to bude 420 jenů, prosím,“ řekla tiše Kazu a postavila se před pokladnu.

Fumiko souhlasně přikývla a přesunula se k pokladně. Šla lehkým krokem.

Zaplatila 420 jenů a pohlédla Kazu zpříma do očí.

„Děkuju,“ řekla a hluboce se uklonila. Pak se pomalu rozhlédla po celé místnosti a znovu se uklonila, ani ne tak někomu konkrétnímu jako spíše samotné kavárně, a vesele odešla.

Cink-cink

Kazu začala ukládat peníze do pokladny a tvářila se přitom, jako by se nic nestalo. Žena v šatech se nepatrně pousmála a tiše zavřela knihu – román s názvem Milenci.

Příběh druhý

Manželé

Kavárna nemá žádnou klimatizaci. Otevřeli ji v roce 1874, zhruba před sto čtyřiceti lety. Interiér sice prošel menšími úpravami, ale vypadá v podstatě stejně jako tenkrát. V té době bylo mimochodem běžné používat ke svícení petrolejové lampy. Otevření první kavárny, která se podobá těm dnešním, se oficiálně datuje do roku 1888, což je ještě o čtrnáct let později.

Káva se poprvé dostala do Japonska v období Edo, za vlády šóguna Tokugawy Cunajošiho, v pozdním sedmnáctém století. Tehdejším Japoncům však příliš nechutnala a nepili ji pro potěšení. Není se čemu divit, vždyť to byla černá voda, která kromě toho, že byla hořká, neměla žádnou jinou chuť.

S příchodem elektrifikace byly původní petrolejové lampy nahrazeny elektrickými, avšak klimatizace nikdy nainstalována nebyla, protože by narušila vzhled kavárny. A tak to zůstalo dodnes.

Ale i v takové kavárně je třeba přečkat léto. Během dne, kdy teplota přesáhne třicítku, je i v kavárně, která je v suterénu, za normálních okolností pořádné vedro. V této kavárně je alespoň stropní ventilátor, takový ten s velkými lopatkami, který funguje na elektřinu, takže byl zřejmě nainstalován až později. Ventilátor, jako je tento, však nevytváří nijak zvlášť silný proud vzduchu, spíš jen napomáhá jeho cirkulaci. Nejvyšší teplota, jaká kdy byla v Japonsku zaznamenána, byla 41 stupňů Celsia a naměřili ji 12. srpna 2013 ve městě Ekawasaki v prefektuře Kóči. V takovém vedru by byl tento stropní větrák úplně k ničemu.

Přesto je v této kavárně příjemně chladno i uprostřed léta. Nikdo, až na zaměstnance, netuší, jak se místnost ochlazuje. A ani nemůže.

Bylo červnové odpoledne. Ačkoli léto teprve začínalo, venku už bylo vedro, jaké bývá uprostřed léta. V kavárně seděla u barového pultu mladá žena a něco psala. Vedle ní stála ledová káva, naředěná rozpuštěným ledem. Žena byla letně oblečená, měla na sobě bílé nabírané tričko, šedou úzkou sukni s rozparkem a páskové sandály. Seděla vzpřímeně a tiše proháněla pero po dopisním papíře v barvě sakurových květů.

Zpoza pultu ji sledovala štíhlá žena se světlou pletí a oči jí přitom zářily jako holčičce. Byla to Kei Tokita a nejspíš ji zajímal obsah dopisu. Chvílemi jí s dětsky nevinným pohledem nakukovala pod ruku.

Kromě mladé ženy, která psala u barového pultu dopis, byla v místnosti ještě žena v bílých šatech, sedící na tom místě, a u stolu nejblíže ke vchodu seděl muž, kterému říkali Fusagi. I dnes měl před sebou na stole rozevřený časopis.

Žena, která psala dopis, se zhluboka nadechla. Kei se neudržela a také se zhluboka nadechla.

„Promiňte, že jsem se tu zdržela tak dlouho,“ omlouvala se žena a vložila dopis, který právě dopsala, do obálky.

„Ale vůbec ne,“ odpověděla Kei a stočila pohled dolů ke svým nohám.

„Tohle… mohla byste tohle, prosím, předat sestře?“ požádala žena a zdvořile, oběma rukama, podala Kei obálku s dopisem. Jmenovala se Kumi Hirai a byla mladší sestrou pravidelné zákaznice této kavárny Jaeko Hirai.

„No ale, jak znám vaši sestru…“ chtěla Kei něco poznamenat, ale uprostřed věty se zarazila.

Kumi naklonila hlavu na stranu a zvědavě se na Kei podívala. Ta se na ni ale jen usmála, jako by se nic nestalo.

„Tohle mám dát sestře?“ řekla a podívala se na dopis.

Kumi vypadala trochu zmateně.

„Nejspíš si to ani pořádně nepřečte… ale dejte jí to, prosím,“ požádala a hluboko sklonila hlavu.

Kei se jejím přehnaně zdvořilým chováním cítila zavázaná.

„Můžete se spolehnout,“ odpověděla a oběma rukama a v úkloně dopis převzala, jako by to bylo něco velmi důležitého.

Kumi přistoupila k pokladně.

„Kolik platím?“ zeptala se a podala Kei účet.

Kei položila dopis opatrně na pult, přijala účet a začala naťukávat jednotlivé položky do pokladny. Pokladna v této kavárně bude nejspíš nejstarší dosud používanou pokladnou. To ale neznamená, že tu byla od samého začátku. V této kavárně zavedli pokladnu až na počátku éry Šówa, v druhé polovině dvacátých let minulého století. Vypadala tak trochu jako psací stroj, a snad proto, aby ji nebylo jednoduché ukrást, vážila jen sama o sobě čtyřicet kilogramů. Při zadávání částky doprovázelo každé zmáčknutí tlačítka hlasité cinknutí.

„Káva… a toust… a kari rýže… míchaný parfait…“

Cink cink, cink cink, s hlasitým cinkáním Kei rytmicky naťukávala jednotlivé částky do pokladny.

„Zmrzlinová soda… pizza toust…“

Vypadalo to, že toho Kumi snědla opravdu hodně. Dokonce se ani všechno nevešlo na jeden účet. Kei začala zadávat objednávky z druhého lístku.

„Pilaf s kari… banánový koktejl… vepřový řízek s kari rýží…“

Normálně není potřeba takto jednotlivé položky vyjmenovávat, ale Kei si z toho nic nedělala. Při zadávání částek do pokladny působila nevinně a radostně, jako dítě hrající si se svou oblíbenou hračkou.

„Dále gnocchi s gorgonzolou, těstoviny se smetanovou omáčkou, kuřecím masem a čínskou bazalkou…“

„Trochu jsem to s tím jídlem přehnala, že?“ poznamenala Kumi poněkud hlasitě. Nejspíš jí bylo trochu trapné poslouchat, co všechno si objednala. Už to nemusíte číst nahlas… chtěla asi říct.

„No, přehnala…“ Tohle nebyla Kei, ale Fusagi, který slyšel, jak Kei vyjmenovává jednotlivé objednávky. Zašeptal to, aniž by odtrhl oči od časopisu.

Kei si toho nevšímala, ale Kumi zčervenaly uši studem. „Kolik platím?“ zeptala se. To ale ještě nebylo všechno.

„A… tak ještě sendviče a opékané onigiri, ještě jednou kari rýže… a ledová káva. To bude celkem 10 230 jenů.“

Kei se usmála a její velké kulaté oči jí zářily. Nebyl v nich ani náznak pohoršení.

„Tak, tady prosím.“ Kumi rychle vytáhla z peněženky dvě bankovky. Kei si je převzala a navyklým způsobem je spočítala.

„To je 11 000 jenů,“ řekla a naťukala částku do pokladny. Kumi čekala se svěšenou hlavou.

Cííínk… zásuvka pokladny se prudce otevřela a Kei z ní vyndala potřebnou částku.

„770 jenů nazpátek.“ Se stejným úsměvem na tváři a kulatýma zářícíma očima podala Kumi drobné. Kumi se znovu zdvořile uklonila.

„Děkuji, moc jsem si pochutnala.“ Možná se cítila trapně, že Kei nahlas vyjmenovala všechno, co snědla, a tak se měla rychle k odchodu, jako by chtěla utéct.

„Ještě okamžik!“ zvolala Kei.

„Ano?“ Kumi se zastavila a otočila se k ní.

„Vaše sestra…“ Kei se letmo podívala dolů, ke svým nohám. „Nechcete jí něco vzkázat?“ zeptala se a bezdůvodně u toho máchala oběma rukama.

„Ne, není třeba. Všechno jsem jí napsala,“ odpověděla bez zaváhání.

„Tak dobře, jak myslíte.“ Kei zklamaně pokrčila rameny.

Kumi zřejmě její starostlivost potěšila, usmála se na ni a po chvilce přemýšlení se ozvala.

„Jestli bych teda přece jen mohla poprosit…“

„Samozřejmě,“ odvětila Kei a její tvář se vmžiku rozjasnila.

„Vyřiďte jí, že otec ani matka se už nezlobí…“

„Váš otec ani vaše matka se už nezlobí,“ zopakovala schválně Kei, co jí Kumi sdělila.

„Ano… to jí, prosím, vyřiďte.“

Kei se znovu rozzářily její velké kulaté oči a dvakrát souhlasně přikývla. „Dobře, vyřídím!“ řekla zvesela.

Kumi se pomalu rozhlédla po kavárně, ještě jednou se Kei zdvořile uklonila a odešla.

Cink-cink

Kei se zašla až ke vchodu ujistit, že Kumi skutečně odešla, hbitě se otočila a zamířila k barovému pultu, u kterého nikdo nebyl.

„Ty ses pohádala s rodiči?“ zeptala se.

„Zřekli se mě,“ ozval se zpod pultu chraplavý hlas a najednou se objevila Hirai.

„Slyšelas, ne?“

„Co jako?“

„Že se už tvůj otec ani matka nezlobí.“

„Kdoví, jak to je.“

Hirai byla dlouho skrčená v podřepu pod pultem, a tak se vykolébala ven se shrbenými zády jako nějaká stařenka. Jako vždycky měla ve vlasech natáčky a v tílku s leopardím vzorem, úzké růžové sukni a plážových sandálech poutala pozornost.

„Tvoje sestra mi přijde fakt milá.“

Hirai pokrčila rameny. „No, na ostatní tak působí,“ prohodila a sedla si na místo u barového pultu, kde předtím seděla Kumi. Z pouzdra s leopardím vzorem, které měla u sebe, vytáhla cigaretu a zapálila si. Do vzduchu začal stoupat proužek kouře. Zatímco ho Hirai pozorovala, ve tváři se jí objevila neobvyklá pokora. Vypadala nepřítomně, jako by byla myšlenkami na úplně jiném místě.

„Nechceš mi říct, co se stalo?“ zeptala se Kei, zatímco jí prošla za zády a zašla za pult.

Hirai vyfoukla obláček kouře. „Nesnáší mě,“ zamumlala.

„Jak to myslíš, že tě nesnáší?“ zeptala se Kei s vykulenýma očima.

„Nechtěla ho převzít…“

Kei údivem naklonila hlavu na stranu. Na okamžik nevěděla, o čem Hirai mluví.

„Rjokan…“

Rodina Hirai provozuje ve městě Sendai v prefektuře Mijagi vyhlášený rjokan, tradiční hotel v japonském stylu. Rodiče očekávali, že ho jednou bude řídit Hirai, ale ta před třinácti lety utekla z domu, a tak to zůstalo na Kumi. Rodiče se těší dobrému zdraví, ale jsou už v pokročilém věku, a tak se teď o hotel stará Kumi jakožto jeho budoucí majitelka. Od té doby, co se jí stala, jezdí pravidelně do Tokia navštěvovat Hirai, aby ji přesvědčila, že se má vrátit domů.

„Pokaždé jí říkám, že se mi zpátky nechce, ale stejně jezdí znovu a znovu, je to pořád dokola…“ vypočítávala Hirai na prstech obou rukou. „Neodbytná je slabé slovo,“ pronesla otráveně.

„Ale schovávat se před ní nemusíš…“

„Jenže já se na něj nechci dívat.“

„Na co?“

„Na její obličej.“

Kei zvědavě naklonila hlavu.

„Má to v něm napsané. Kvůli starší ségře mám na starosti hotel a dělám práci, o kterou nestojím. Kdyby se vrátila domů, byla bych volná…“ vysvětlila jí Hirai unaveně.

„Co? Tohle v něm napsané neměla,“ odvětila na to s vážnou tváří Kei.

Hirai jejímu způsobu mluvy rozuměla. „V každém případě,“ na okamžik se odmlčela, „nedovolím, aby na mě naléhala.“ Zamračeně vyfoukla cigaretový kouř.

„Ale ne, to už je hodin…“ zvolala s nepřirozenou dramatičností a v popelníku uhasila cigaretu. „Musím otevřít podnik,“ dodala. Vstala a trochu se protáhla.

„Pěkně mě z toho bolí záda, jak jsem byla tři hodiny schovaná…“ Poklepala si na bedra a vyrazila k východu. Místností se neslo klapání jejích plážových sandálů.

„Počkat, ten dopis…“ vzpomněla si Kei, hlavu nakloněnou na stranu. Opatrně zvedla dopis, který převzala od Kumi, a podala ho Hirai.

Ta se však na něj ani nepodívala, jen odmítavě mávla pravou rukou.

„Vyhoď ho,“ poručila.

„Ty si ho nepřečteš?“

„Dokážu si představit, co se v něm zhruba píše: ‚… je toho na mě samotnou moc, tak už se, prosím, brzy vrať domů. Všechno se časem naučíš…‘ a tak podobně,“ řekla, vytáhla z pouzdra s leopardím vzorem peněženku velikosti slovníku a s cinkotem položila na pult peníze za kávu.

„Tak zatím,“ rozloučila se a téměř úprkem pospíchala pryč.

Cink-cink

Nemůžu ho přece jen tak vyhodit… Kei bezradně hleděla na dopis od Kumi.

Cink-cink

Zatímco tam tak v rozpacích stála, ozval se znovu zvonek a místo Hirai vešla do místnosti Kazu Tokita. Kazu byla sestřenice majitele kavárny Nagareho Tokity. Studovala na vysoké škole výtvarných umění, a když neměla vyučování, pracovala tu jako servírka.

Kazu dnes šla společně s Nagarem nakoupit suroviny a teď se asi zrovna vrátila. V každé ruce nesla několik sáčků s nákupem a na levém prsteníčku se jí houpal kroužek s klíčem od auta a dalšími klíči, které o sebe s cinkotem narážely. Byla oblečená ležérně v tričku a džínách a vypadala tak o dost mladší než při práci, kdy nosila someliérskou zástěru a kolem krku motýlka.

„Tak už jste zpátky,“ přivítala ji Kei s úsměvem. V ruce stále ještě držela ten dopis.

„Promiň, že jsme se tak zdrželi…“

„To vůbec nevadí, nebylo tu moc práce.“

„Převleču se a hned jsem u tebe.“

Její tvář nebyla bez výrazu, jako když měla na krku motýlka. Vyplázla na Kei jazyk a odešla do zadní místnosti.

„A kde mám muže?“ zavolala na ni Kei a stále ještě s dopisem v ruce se podívala ke vchodu.

Kazu a Nagare měli společně na starosti nákupy pro kavárnu. Obstarávali je vždycky ve dvou, ale nebylo to proto, že by bylo potřeba toho nakupovat hodně. Spíše šlo o to, že Nagare si na surovinách velmi zakládal. A to tak, že potom výrazně překračoval rozpočet. A proto ho doprovázela Kazu, aby na něho při nakupování dohlédla. Mezitím se Kei starala o podnik sama. Někdy, když se třeba Nagaremu nepodařilo sehnat suroviny podle jeho představ, se sebral a šel rovnou někam na skleničku.

„No, prý se trochu zdrží…“ odpověděla Kazu neurčitě.

„Zase šel pít, že jo?“

Kazu vykoukla ze dveří. „Jdu tě vystřídat,“ řekla jakoby na omluvu.

Kei doširoka otevřela svoje kulaté oči. „To snad není možné,“ utrousila nespokojeně a s dopisem v ruce odešla do zadní místnosti.

V kavárně byli pouze dva zákazníci – žena v šatech, která si tiše četla svou knížku, a Fusagi. Ačkoli bylo léto, pili oba horkou kávu. Měli k tomu dva důvody. Horkou kávu si bylo možné nechat bezplatně dolévat, a navíc bylo v kavárně vždy příjemně chladno. Oba tam trávili dlouhou dobu, a tak pro ně horká káva nebyla problém. Zanedlouho se objevila Kazu ve svém typickém pracovním oděvu.

Léto teprve začínalo, ale venku už bylo přes třicet stupňů. Kazu neušla z parkoviště do kavárny více než deset metrů, ale přesto jí ještě teď na čele vyrážely krůpěje potu. Otřela si ho kapesníkem a dlouze se nadechla.

„Promiňte…“ ozval se najednou Fusagi, který zvedl hlavu od rozevřeného časopisu.

„Ano?“ Kazu se asi trochu lekla, proto zareagovala poněkud hlasitěji.

„Můžu ještě dostat kávu?“

„A… samozřejmě,“ odpověděla, ale nechovala se při tom tak zdrženlivě jako obvykle. V její odpovědi bylo stále cítit onu dětskou bezstarostnost, jako předtím, když na sobě měla tričko.

Fusagi z ní nespustil oči, dokud nezašla do kuchyně.

Pokaždé, když přišel Fusagi do kavárny, posadil se na stejné místo. Pokud už na něm seděl jiný zákazník, tak místo toho, aby si sedl někam jinam, prostě zase odešel. Nechodil sem každý den, ale dvakrát nebo třikrát do týdne se tu po poledni objevil. Otevřel si časopis o cestování a procházel si ho od začátku až do konce. Někdy si u toho i dělal poznámky. Jakmile skončil, hned zase odešel. Jediné, co si zde objednával, byla horká káva.

Káva, kterou v této kavárně podávají, se obvykle označuje jako moka. K její přípravě se používají výrazně aromatická zrna pěstovaná v Etiopii. Má nakyslou chuť a je trochu specifická, a tak ji nevyhledává každý, ale Nagare trval na tom, aby v kavárně nabízeli pouze tuto kávu. Fusagimu tato moka káva chutnala a kavárna mu nejspíše připadala jako příjemný prostor, kde si mohl v klidu pročítat své časopisy.

Kazu se vrátila z kuchyně se skleněnou karafou, aby mu dolila kávu. Přistoupila ke stolu, u kterého Fusagi seděl, a zvedla talířek se šálkem. Zatímco mu kávu dolévala, Fusagi obvykle ani neodtrhl zrak od časopisu, ale tentokrát tomu bylo jinak. Tentokrát jí udiveně hleděl do tváře.

Kazu z jeho odlišného chování usoudila, že kromě kávy zřejmě požádal ještě o něco jiného, co přeslechla. „Je všechno v pořádku?“ zeptala se s úsměvem.

Fusagi, jakoby v rozpacích, se nuceně pousmál a obrátil se k ní. „Vy jste tu nová?“ zeptal se.

Kazu ani nehnula brvou a postavila šálek před Fusagiho. „No… já…“ To bylo všechno, co na to odpověděla.

„Tak je to tedy,“ odpověděl trochu stydlivě. Zřejmě ho těšilo, že mohl aspoň trošku dát najevo, že je tu pravidelným zákazníkem. Tím to ale skončilo. Hned se zase ponořil do svého časopisu.

Kazu se tvářila, jako by se nic nestalo, a šla si po své práci. Ale vlastně toho ani na práci moc neměla, protože v kavárně žádní další zákazníci nebyli. Zbývalo jen poutírat umyté skleničky a talíře a dát je zpátky na polici. Pustila se do toho a zpoza barového pultu při tom začala mluvit k Fusagimu. V takto malé kavárně si je možné povídat i na dálku, aniž by člověk musel zesilovat hlas.

„Chodíte sem často?“

„Ano…“

Kazu se přizpůsobila jeho způsobu řeči a pokračovala v rozhovoru.

„Víte, co se o téhle kavárně povídá? Mám na mysli tu novodobou legendu…“

„Ano, dobře ji znám.“

„A víte i o tom místě?“

„Ano.“

„Tak vy se taky chystáte vrátit do minulosti?“

„Ano,“ odpověděl Fusagi bez váhání.

Kazu nechala utírání.

„A až se do minulosti vrátíte… co tam chcete dělat?“ položila Fusagimu trochu dotěrnou otázku. Za normálních okolností by se nikdy na něco takového nezeptala. Hned si to uvědomila a zařadila zpátečku.

„Promiňte, omlouvám se…“ Sklonila hlavu, aby se vyhnula jeho pohledu, a začala znovu utírat nádobí.

Fusagi se na Kazu stojící se skloněnou hlavou podíval, pomalu zvedl pouzdro na dokumenty a vytáhl z něho obyčejnou hnědou obálku. Všechny čtyři rohy měla pomačkané, jako by ji už s sebou nosil několik let. Adresa na ní napsaná nebyla, ale vypadala jako dopis.

Fusagi ji opatrně svíral v obou rukách a trošku ji pozvedl k hrudi, aby na ni Kazu viděla.

Kazu znovu přerušila práci. „Co je to?“ zeptala se.

„Pro mou ženu…“ zamumlal potichu. „To je pro mou ženu…“

„To je dopis?“

„Ano.“

„Pro vaši ženu?“

„Ano. Propásl jsem příležitost jí ho dát…“

„A tak se chcete vrátit do toho dne, kdy jste jí ho chtěl předat?“

„Ano.“ Ani s touto odpovědí Fusagi nezaváhal.

„A vaše paní je teď kde?“

Na tuto otázku nedokázal hned odpovědět, a na chvilku se odmlčel.

„No…“

Kazu na něho upřeně hleděla a čekala, co odpoví.

„… nevím,“ odpověděl téměř neslyšitelně a začal se škrábat na hlavě.

Trošku se zarazil, možná sám zmatený svou odpovědí, že neví, kde jeho žena je. Kazu na to nic neřekla.

„No, ale opravdu jsem měl ženu…“ dodal rychle, jako by se omlouval.

„Jmenovala se…“ řekl a ťukal si prstem na čelo. „No teda?“ Naklonil hlavu na stranu. „Jakže se to jmenovala?“ řekl a znovu se odmlčel.

Mezitím se Kei nepozorovaně vrátila ze zadní místnosti. Její bledá tvář prozrazovala, že zřejmě vyslechla jejich rozhovor.

„To je divné… promiňte…“ pronesl Fusagi s nuceným smíchem.

Kazu na něj pohlédla se zvláštním smíšeným výrazem ve tváři, který nebylo možné popsat ani jako klid ani jako soucit.

„Nic se neděje,“ odvětila jen.

Cink-cink

Kazu beze slova pohlédla ke vchodu.

„Ach…“ vyklouzlo jí z úst, když ve vchodu do kavárny spatřila Kótake.

Kótake pracovala jako zdravotní sestra v místní všeobecné nemocnici. Dnes už byla nejspíš na cestě domů, protože nepřišla ve zdravotnické uniformě, ale měla na sobě světle olivovou tuniku se sámky a tmavě modré strečové tříčtvrteční kalhoty. Přes rameno měla černou tašku a z čela si utírala pot světle fialovým kapesníkem.

Lehkou úklonou pozdravila Kazu a Kei za pultem a hned byla u stolu, u kterého seděl Fusagi.

„Fusagi, vidím, že tu dneska zase jsi,“ promluvila na něj.

Fusagi zaslechl svoje jméno a roztržitě pohlédl na Kótake. Potom od ní odvrátil zrak a mlčky hleděl dolů.

Kótake zarazilo, že se Fusagi chová trošku jinak než obvykle, ale pomyslela si, že mu třeba není dobře.

„Fusagi, jsi v pořádku?“ zeptala se jemně.

Fusagi jí pohlédl do tváře. „My jsme se už někde potkali?“ pronesl omluvně.

Kótake vmžiku ztuhl úsměv na tváři a světle fialový kapesník, kterým si stírala pot, jí tiše vyklouzl z ruky na zem.

U Fusagiho se začaly projevovat příznaky časné formy Alzheimerovy choroby, která postihuje lidi v mladším věku, a přestávala mu sloužit paměť. Je to onemocnění, při kterém dochází k chorobnému zmenšování mozkové hmoty v důsledku náhlého úbytku nervových buněk, následnému snižování intelektu a u některých osob i k osobnostním změnám. Kvůli částečnému zhoršování mozkových funkcí je typickým příznakem této nemoci to, že člověk určité věci zapomíná, zatímco jiné si pamatuje. Fusagimu se začaly z paměti postupně vymazávat vzpomínky z nedávné doby. A změnila se i jeho povaha – zklidnil se a nebylo tak těžké jako dřív se mu zavděčit.

Jinými slovy, Fusagi si pamatoval, že má ženu, ale už si nepamatoval, že jeho žena je Kótake, která stála před ním.

„No, asi ne,“ odvětila Kótake tichým hlasem a couvla o jeden krok a pak ještě o další. Kazu jen tak stála a mlčky ji pozorovala, zatímco Kei, celá bledá, hleděla do země. Kótake se pomalu otočila, svižným krokem se přesunula k barovému pultu a posadila se na místo, které bylo od Fusagiho nejdále.

Teprve potom si všimla kapesníku, který upustila. Předstírala však, že jí nepatří.

Fusagi si toho kapesníku, který mu ležel u nohou, všiml a zvedl ho. Chvilku si ho prohlížel a potom vstal ze židle a šel k místu, kde u pultu seděla Kótake.

„Musíte mě omluvit, v poslední době hrozně zapomínám…“ řekl a svěsil hlavu.

Kótake se na něho nepodívala. „Nic se neděje,“ odvětila jen a třesoucí se rukou si od něho kapesník vzala.

Fusagi se znovu lehce uklonil a belhavým krokem se vrátil na své místo. Sice si sedl, ale nějak se nemohl uklidnit. Otočil několik stránek časopisu a škrábal se na hlavě. Po chvilce se natáhl po kávě a napil se.

„To kafe je studené,“ zamumlal, ačkoli ho měl čerstvě dolité.

„Naliju vám nové,“ ozvala se hned Kazu.

Ale Fusagi spěšně vstal. „Už půjdu,“ řekl a hned začal sklízet ze stolu otevřený časopis a ostatní věci.

Kótake seděla bez hnutí se sklopenýma očima a v rukách položených na kolenou pevně svírala kapesník.

Fusagi se přesunul k pokladně a předložil účtenku.

„Kolik platím?“

„380 jenů, prosím,“ odpověděla Kazu, zatímco koutkem oka sledovala Kótake, a hlučnými údery namarkovala částku.

„380 jenů…“ Fusagi vytáhl z obnošené pánské kožené peněženky tisícijenovou bankovku. „… tak tady,“ dodal a podal ji Kazu.

„Beru si od vás tisíc jenů,“ řekla Kazu a převzala bankovku. Zatímco zadávala částku do pokladny, Fusagi vrhal letmé pohledy na Kótake, ale nebyl v tom žádný zvláštní záměr. Jen tak neklidně přešlapoval a čekal, až dostane vráceno nazpět.

„Tady je 620 jenů.“

Fusagi se po nich bleskově natáhl.

„Děkuju za kávu,“ řekl omluvně a pospíchal pryč.

Cink-cink

„Děkujeme…“

Když Fusagi odešel, zůstaly nějakou dobu všechny zticha. Pouze žena v šatech si nezúčastněně, jako by se nic nestalo, tiše četla knihu. V kavárně se rozhostilo úplné ticho. Nebylo tu zvykem pouštět hudbu, a tak jedinými zvuky bylo tikání nástěnných hodin a to, jak žena v šatech otáčela stránky v knize.

Po chvilce mlčení se ozvala Kazu.

„Paní Kótake…“ promluvila ke Kótake, která seděla na místě u barového pultu. Ale nedokázala pokračovat. Nejspíš nevěděla, co říct. Kótake ale její pocity vytušila.

„To je v pořádku, jsem na to připravená…“ odpověděla a na Kazu i Kei se usmála. „Nedělejte si starosti.“

A tím jejich rozhovor opět skončil. Ani Kótake nesnesla tíživou atmosféru a sklopila zrak.

Kótake už dříve řekla oběma o Fusagiho nemoci. A samozřejmě i Nagaremu a Hirai. A také očekávala, že jednou přijde den, kdy Fusagi úplně zapomene, kdo ona vlastně je. Pravidelně naznačovala, že je na to připravená. Až k tomu dojde, budu se o něho starat jako zdravotní sestra. Jsem ostatně zdravotní sestra, takže to zvládnu. Po Kazu, Kei i ostatních v kavárně chtěla, aby ji oslovovaly jménem za svobodna, Kótake, aby v tom Fusagi neměl zbytečně zmatek. Dříve ji tu všichni oslovovali paní Fusagi.

Tato časná forma Alzheimerovy choroby postupuje u různých osob různou rychlostí, v závislosti na věku a pohlaví, příčině nemoci a léčbě. Fusagiho stav se ve srovnání s jinými případy zhoršoval poměrně rychle.

Kótake byla stále ještě v šoku z toho, že Fusagi zapomněl, kdo je, a ve skličující atmosféře, která v místnosti panovala, bezradně přemítala, co dál.

Kei mezitím zmizela v kuchyni a hned byla zase zpátky s velkou nenačatou lahví sake v ruce.

„To jsem dostala od jednoho zákazníka,“ oznámila a s bouchnutím ji postavila na pult. „Dá si někdo?“ zeptala se zvesela. Její oči se smály, ale byly zarudlé od pláče. Na vinětě stál nápis Sedmero štěstí.

Její nečekané jednání prolomilo skličující atmosféru a napětí v místnosti polevilo. Kótake trochu váhala, ale nemohla si tu příležitost nechat ujít.

„Ale jen trochu,“ odpověděla.

Byla ráda, že se zde alespoň trochu zlepšila nálada. Věděla, že se Kei často chová poněkud výstředně, ale nenapadlo by ji, že toho bude svědkem zrovna v takové chvíli. Nemohla se ubránit pocitu, že možná právě tohle je ten její „talent na to, jak žít šťastný život“, který často zmiňovala Hirai.

V jejím výrazu již nebyla dřívější krotkost. Její velké kulaté oči zářily a upřeně sledovaly Kótake. Kótake kupodivu cítila, že ji pohled do těchto očí uklidňuje.

„Mrknu se, jestli k tomu nenajdu něco na zub,“ napadlo Kazu a odešla do kuchyně.

„Ohřejeme si ho?“

„Není potřeba…“

„Fajn, tak si ho dáme, jak je.“ Kei lahev sake obratně otevřela a nalila vrchovatě do připravených kalíšků. Představa, kolik jí toho asi Kei nalije, přišla Kótake legrační a bezděky se pousmála.

Kei před ni postavila kalíšek naplněný až po okraj.

„Děkuju,“ odpověděla Kótake a zadržovala přitom smích.

Kazu se vrátila se sklenicí nakládané zeleniny.

„Nic lepšího jsem nenašla.“

„To bohatě stačí,“ odvětila Kei a podala jí malé talířky, aby na ně zeleninu naservírovala. Kazu na ně naskládala kousky zeleniny a nachystala tři malé vidličky. Kei se slovy „já si dám tohle,“ vytáhla z ledničky v barovém pultu krabici pomerančového džusu a nalila si. Sklenici zase naplnila až úplně po okraj, div že nepřetekla. Kótake, zadržující smích, se natáhla po kalíšku.

Ani jedna z nich se v sake nijak zvlášť nevyznala. Kei, která navrhla, aby si otevřely lahev, kterou dostala od zákazníka, byla sama abstinent, a dala si jen pomerančový džus. Název Sedmero štěstí má zřejmě znamenat, že člověk, který se tohoto sake napije, zažije sedm druhů štěstí. Sedmero štěstí je průzračné bezbarvé sake špičkové kvality. Má nepatrně namodralý nádech, kterého si laik ani nevšimne, a nádherné ovocné aroma. Je jemné chuti, a jak naznačuje jeho název, dokáže navodit pocit štěstí.

Zatímco si Kótake vychutnávala jeho sladkou vůni, vybavovala si, jak jednoho letního dne před pěti lety poprvé zavítala do této kavárny. V tom roce celé Japonsko zažívalo rekordní vedra a v televizi se každý den ozývala hlasitá kritika v souvislosti s globálním oteplováním. Fusagi měl náhodou také volno, a tak ho vzala s sebou na nákup. Toho dne ale bylo vedro na padnutí. Fusagi, který ji doprovázel jen velmi neochotně, záhy navrhl, aby si odpočinuli na nějakém chladném místě, a tak hledali, kam by se mohli uchýlit. Jenže nebyli jediní, kdo takhle uvažoval. Všechny kavárny a rodinné restaurace byly plně obsazené zákazníky, kteří se tam přišli ochladit.

Zničehonic objevili v jedné zadní uličce malý vývěsní štít. Kavárna se jmenovala Funiculi funicula. Tuhle písničku kdysi v minulosti zpívala. Muselo to být už hodně dávno, přesto si jasně vybavovala její melodii. Zpívalo se v ní o výstupu na sopku. Při představě hořící lávy v tomto letním horku jí na čele vyrazily velké krůpěje potu. Když však otevřeli těžké dřevěné dveře a vešli dovnitř, ucítili příjemný chlad. Zacinkání kravského zvonce rovněž působilo příjemným dojmem. A navíc, ačkoli byly v malé místnosti jen tři stoly pro dva a tři místa u barového pultu, bylo tam prázdno, pouze na nejvzdálenějším místě od vchodu seděla nějaká žena v bílých šatech. Měli štěstí a podařilo se jim najít skvělé místo, o kterém ví málokdo.

„Záchrana,“ ulevil si Fusagi a hlučně usedl ke stolu nejblíže vchodu. Ženu s velkýma kulatýma očima, která jim přinesla sklenice studené vody, okamžitě požádal o jednu ledovou kávu. „Mně taky jednu,“ požádala Kótake a sedla si na protější židli. Ale Fusagi, jako by se styděl sedět naproti ní, se přesunul na místo u barového pultu. Kótake už byla na jeho chování zvyklá, a tak si z toho nic nedělala. Spíše ji překvapilo, kde se vzala blízko nemocnice, ve které pracuje, tak příjemná kavárna. Masivní pilíře a dřevěné stropní nosníky měly kaštanově lesklou tmavě hnědou barvu. V místnosti byly troje nástěnné hodiny. Kótake se ve starožitnostech nijak zvlášť nevyznala, ale jen od pohledu jí bylo jasné, že už něco pamatují. Hliněné zdi měly jemný odstín barvy sójové mouky a matné skvrny, které se na nich během dlouhé doby nastřádaly, vytvářely vkusnou patinu. Možná proto, že v místnosti nebyla žádná okna, ztrácel tu člověk i během dne pojem o čase. Tlumené osvětlení dávalo celému interiéru sépiový nádech a tato retro atmosféra působila velmi příjemným dojmem.

V místnosti bylo chladno, a přitom nikde nebyla ani známka něčeho, co by připomínalo klimatizaci. Pouze na stropě byl nainstalovaný větrák, jehož dřevěné lopatky se pomalu otáčely. Kótake to vrtalo hlavou a zkusila se na to už dříve zeptat Kei i Nagareho, ale ani od nich se jí nedostalo uspokojivého vysvětlení. „Je to tak už od nepaměti,“ poznamenali jen.

Kótake si velmi oblíbila atmosféru této kavárny, Kei i ostatní personál, a odskakovala si sem často mezi prací.

„Tak na zdra…“ Kazu se automaticky chystala připít na zdraví, ale hned jí došlo, že přestřelila.

„Vlastně nemáme co slavit, že?“ řekla Kei a rozpačitě sledovala Kótake.

„To je dobré, není potřeba brát takové ohledy,“ odpověděla Kótake a natáhla ruku se svým kalíškem ke Kazu.

„Omlouvám se.“

„To je dobré.“ Kótake se dobrosrdečně usmála a ťukla si s Kazu. Místností zaznělo melodické cinknutí.

Kótake se napila Sedmera štěstí a v ústech se jí rozlila příjemně sladká chuť.

„Asi tak před půl rokem mě začal oslovovat mým dívčím jménem…“ začala pomalu vyprávět. „Potichu, pozvolna mizím… vytrácím se z jeho paměti.“

Kótake se lehce pousmála. „Připravovala jsem se na to,“ zamumlala.

Když to Kei uslyšela, znovu jí zčervenaly oči.

„Ale opravdu je to dobré,“ zareagovala na to rychle Kótake a mávla rukou. „Jsem přece zdravotní sestra. I kdyby mě třeba úplně vymazal z paměti, budu tu pro něho, můžu s ním zůstat jako zdravotní sestra,“ řekla pohotově, aby to nevyznělo jen jako silácké řeči. A myslela to samozřejmě vážně. Snažila se, aby to vyznělo opravdově, a tak to i mínila. Vždyť jsem zdravotní sestra, tak mám pořád možnost zůstat mu nablízku.

Kazu, s prázdným výrazem ve tváři, si pohrávala s kalíškem. Kei se znovu rozplakala.

Klap, ozvalo se za Kótake. To žena v šatech zavřela román, který četla.

Kótake se otočila a viděla, jak knížku, do které vsunula záložku, položila na stůl, z bílého psaníčka vytáhla kapesník a začala se zvedat. Nejspíš půjde na toaletu. Vstala a tichými kroky vyrazila směrem k ní. Kdyby nezaklapla knihu, možná by si jejího odchodu ani nevšimly.

Kótake ji vyprovázela pohledem, zatímco Kei na ni jen letmo pohlédla a Kazu si jí nevšímala vůbec a raději se napila sake. Pro obě byla tahle scéna na denním pořádku.

„Mimochodem, zajímalo by mě, proč se chce Fusagi vrátit do minulosti,“ pronesla tiše Kótake a upírala zrak na místo, kde předtím seděla žena v šatech. Samozřejmě věděla, že je to to místo, jehož prostřednictvím se lze vrátit v čase. Dokud se u Fusagiho výrazněji neprojevila Alzheimerova choroba, nebyl typ člověka, který by něčemu takovému věřil. Když mu radostně vyprávěla o tom, jak je údajně možné se v této kavárně vrátit do minulosti, řekl na to jen, že je to pěkná hloupost. V žádné spirituální ani paranormální jevy nevěřil. Avšak od té doby, co začal ztrácet paměť, sem občas přišel a čekal, až se žena v šatech z místa vzdálí. Když se o tom Kótake dozvěděla, nevěřila vlastním uším. Nicméně s tím, jak nemoc postupuje, se mění i osobnost člověka. A Fusagi skutečně začal být nějak roztržitý. A tak jí nepřišlo divné, že se změnil i jeho pohled na to, čemu věří. Proč se ale chce vrátit do minulosti?

Kótake to zajímalo a už se ho na to párkrát zeptala, ale pokaždé ji jen odbyl slovy: „To je tajemství.“

„Chce vám prý předat nějaký dopis,“ ozvala se Kazu, jako by věděla, o čem Kótake přemýšlí.

„Mně?“

„Jo.“

„Dopis?“

„Prý propásl příležitost vám ho dát.“

Kótake se odmlčela.

„Aha,“ odpověděla po chvíli věcně, jako by se jí to netýkalo.

Na Kazu bylo znát, že ji její úsečná odpověď zmátla. Nebyla si jistá, jestli nemluvila příliš.

Avšak to, že se Kótake zmohla jen na strohou odpověď, nesouviselo s tím, že se právě dozvěděla důvod Fusagiho přání vrátit se do minulosti. Šlo o něco jiného. Naprosto ji zaskočilo, že by jí Fusagi napsal dopis. Vždyť Fusagimu čtení a psaní dopisů činilo velké obtíže.

Fusagi vyrůstal ve vesnici, která se postupně vylidňovala, a navíc byla jeho rodina chudá, a tak v dětství místo toho, aby chodil do školy, pomáhal svým rodičům, kteří se živili obchodem s mořskými řasami. Zvládal sice psát slabičným písmem, ale ze znaků uměl napsat pouze ty, které se naučil v několika prvních letech základní školy.

Kótake a Fusagi se seznámili před třiadvaceti lety prostřednictvím společného známého. V té době bylo Kótake jednadvacet a Fusagimu šestadvacet let. Tenkrát ještě nebyly moc rozšířené mobily, a tak si volali na pevnou linku nebo psali dopisy. Fusagi směřoval k profesi zahradního architekta a bydlel v místě svého pracoviště. Dopisy se tak staly jejich hlavním komunikačním prostředkem.

V té době také Kótake začala navštěvovat vyšší odbornou zdravotnickou školu, a tak neměli tolik příležitostí se setkávat. Dopisy si však posílali často. Kótake psala o nejrůznějších tématech. Samozřejmě o sobě, o tom, co se děje ve škole, co zrovna čte i o svých snech do budoucna. Psala o všem možném od drobných událostí, které se odehrály v jejím bezprostředním okolí, až po ty zásadní. Podrobně popisovala své pocity i to, jak se s různými věcmi vypořádala. Někdy měly její dopisy i deset listů.

Naproti tomu Fusagiho dopisy byly pokaždé stručné. Někdy se dokonce stalo, že odpověděl jen jedinou větou, jako třeba „To bylo zajímavé“ nebo „Chápu, co tím myslíš“. Zpočátku si Kótake myslela, že má moc práce a nemá ani čas odpovídat, ale dopis za dopisem se opakovala stejná situace a Kótake se lepší odpovědi nedočkala. Začala si proto jeho krátké odpovědi vykládat jako nedostatek zájmu. Napsala mu tedy, že pokud o ni nestojí, není potřeba, aby jí zbytečně psal. Pokud jí tentokrát neodepíše, pochopí to a už mu také psát nebude.

Fusagi normálně odpovídal do týdne, ale tentokrát už uběhl celý měsíc a odpověď pořád nikde. To byl pro Kótake šok. Fusagiho odpovědi byly sice krátké, ale neměla z nich nikdy špatný pocit. Nepřipadalo jí, že jí odepisuje jen ze slušnosti. Byla v nich upřímnost, která vypovídala o jeho povaze. A tak přesto, že mu dala takové ultimátum, i po měsíci a půl stále ještě čekala na jeho odpověď.

Asi po dvou měsících přišel od Fusagiho dopis. Stálo v něm jen: „Pojďme se vzít.“

Kótake se rozbušilo srdce jako nikdy předtím. Zdráhala se ale odepsat mu na jeho psaní, ze kterého cítila, že rozumí její duši, standardním způsobem. Nakonec mu poslala jen jednoduchou odpověď: „Ano, pojďme.“

Teprve až později se dozvěděla, že Fusagi neumí dobře číst ani psát. Když to zjistila a zeptala se ho, jak si poradil se všemi těmi jejími dopisy, odvětil jí, že ty, ve kterých bylo hodně znaků, si jen tak prohlížel. A dojem, který z toho prohlížení nabyl, jí potom napsal. Když si takto prohlížel její poslední dopis, přepadl ho najednou pocit, že mu uniká něco důležitého, a tak aby zjistil, co mu píše, vyptával se na jednotlivá slova různých známých. A proto se také tolik opozdil s odpovědí.

Kótake vypadala, jako by tomu pořád ještě nemohla uvěřit.

„Byla to asi takhle velká hnědá obálka,“ řekla Kazu a naznačila prsty ve vzduchu velikost obálky.

„Hnědá obálka?“

Použít hnědou obálku, to by bylo Fusagimu podobné, ale stejně jí to nešlo na rozum.

„Třeba je to milostný dopis,“ ozvala se Kei. Její velké kulaté oči jí nevinně zářily.

Kótake se hořce usmála. „Ne, to opravdu ne,“ zamítla tuhle možnost mávnutím ruky.

„Ale co kdyby to skutečně byl milostný dopis?“ zeptala se Kazu a neobratně se usmála. Neměla ve zvyku strkat nos do soukromých záležitostí, ale asi chtěla trochu pozvednout tu předchozí ponurou náladu, a tak podpořila „teorii o milostném dopisu“.

Kazu a Kei nevěděly, jak špatně na tom Fusagi se čtením a psaním je. Kótake ve snaze změnit téma hovoru jejich „teorii o milostném dopisu“ přijala.

„Asi bych si ho chtěla přečíst,“ odpověděla trochu rozpačitě.

Nebyla to lež. Pokud by ten Fusagiho dopis byl skutečně milostný, samozřejmě by si ho chtěla přečíst.

„Tak co se tam zkusit vrátit?“ navrhla Kei.

„Cože?“

Kótake hned nedošlo, co tím Kei myslí, a nechápavě na ni hleděla.

Kazu v reakci na ten bláznivý výrok spěšně postavila kalíšek na pult.

„Švagrová?“ řekla a pohlédla Kei do tváře.

„Měla by si ho převzít,“ dodala Kei odhodlaně.

„Kei, zlatíčko, počkej.“ Kótake se zoufale snažila Kei trochu přibrzdit, ale už bylo pozdě. Kei se zrychlil dech a na její zdráhání nebrala ohled.

„Jestli ti Fusagi napsal milostný dopis, tak si ho musíš převzít!“

Kei si usmyslela, že ten Fusagiho dopis je milostný. A když o tom byla přesvědčená, tak už ji nikdo nemohl zastavit. Kótake, která se s ní znala už dlouho, to dobře věděla.

Kazu, s pocitem jakési bezmocnosti, se jen slabě usmívala a povzdechla si.

Kótake se znovu podívala na to místo, na kterém předtím seděla žena v šatech.

Slyšela, co se o možnosti návratu do minulosti povídá, a také věděla, že jsou s tím spojena různá nepříjemná pravidla. Ale na to, že by se o něco takového sama pokusila, nikdy nepomyslela. A upřímně, příliš těm řečem o návratu do minulosti nevěřila. Ale pokud by bylo možné se do minulosti skutečně vrátit, cítila, že by se o to chtěla pokusit. Ze všeho nejvíc ji teď zajímalo, co je v tom dopise. Jestli jí Kazu říkala pravdu, existovala malá naděje, že pokud by se jí podařilo vrátit se do dne, kdy se jí Fusagi chystal ten dopis předat, možná by ho od něj mohla získat.

Potíž však byla v tom, že si nebyla jistá, jestli je správné, aby se do minulosti vrátila a ten dopis si od něho převzala, když věděla, že i on sám se chystá do minulosti vrátit, aby jí ho předal. Měla pocit, jako by se toho dopisu chtěla zmocnit, a proto váhala.

Kótake se zhluboka nadechla a rozhodla se situaci v klidu rozebrat. Vybavila si pravidlo, podle kterého není možné změnit přítomnost, ať se o to člověk při návratu do minulosti snaží sebevíc. I když se tedy vrátí do minulosti a ten dopis si převezme, na přítomnosti to nic nezmění.

Aby se ujistila, zeptala se na to Kazu.

„Nezmění,“ dostalo se jí okamžité odpovědi.

Kótake byla na vážkách. To, že se přítomnost nezmění, znamenalo, že i kdyby si ten dopis od Fusagiho převzala, nebo se ho de facto zmocnila, tak by to nic nezměnilo na skutečnosti, že se Fusagi chystá vrátit do minulosti, aby jí ten dopis předal.

Kótake do sebe obrátila kalíšek Sedmera štěstí. To ji povzbudilo. Dlouze vydechla a rázně postavila kalíšek na pult.

„No, je to tak, je to tak,“ mumlala si pro sebe. „Pokud se skutečně jedná o milostný dopis, který je určený mně, tak je přece v pořádku, že si ho přečtu, ne?“ Kótake směle použila výraz milostný dopis, a tím odhodila pocit viny.

Kei energicky pokývala na souhlas a po vzoru Kótake do sebe vyklopila sklenici pomerančového džusu. Vzrušeně u toho oddychovala.

Kazu se k nim nepřidala, tiše postavila kalíšek na barový pult a pomalu odešla do kuchyně.

Kótake přistoupila k místu, ze kterého se dá podle všeho vrátit do minulosti. Cítila, jak jí v celém těle pulzuje krev. Pomalu vklouzla mezi stůl a židli a posadila se.

Židle v kavárně měly elegantně tvarované ozdobné nohy typické pro starožitný nábytek a sedáky a opěradla polstrované látkou v barvě světle zeleného mechu. Najednou si všimla, že jedna židle vedle druhé vypadají jako nové. A nebyly to jen židle. Celý interiér svítil čistotou. Od počátku éry Meidži, kdy kavárnu otevřeli, je v provozu už víc než sto let, a přesto tu není ani stopa zašlé špíny.

Kótake vzdychla obdivem. Bylo jí jasné, že by to tu takhle nevypadalo, kdyby tu někdo každý den netrávil spoustu času úklidem. Až teď si všimla, že se Kazu mezitím vrátila. Stála vedle stolu tiše jako přízrak. V rukou držela stříbrný podnos s bělostným šálkem na kávu a místo skleněné karafy, ze které hostům obvykle nalévala, na něm měla malou stříbrnou konvičku.

Při pohledu na její výraz se Kótake vylekala. Nebyl v něm ani náznak té dívčí nevinnosti, která v něm byla ještě před chvílí. Působila tajemným a až děsivě vážným dojmem.

„Pravidla znáte, že?“ promluvila Kazu klidným hlasem, v němž byl cítit určitý odstup.

Kótake si pravidla pro návrat do minulosti v duchu spěšně zopakovala.

První pravidlo. To říká, že při návratu do minulosti se lze setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy dříve navštívili. Jinak řečeno, je důležité, aby člověk, se kterým se chcete setkat, už v této kavárně někdy v minulosti byl. No jasně, pomyslela si Kótake. I kdyby se sem sjeli lidé z celé země, kteří se o této možnosti doslechli, pro většinu z nich by návrat do minulosti neměl smysl. Fusagi už tu byl nesčetněkrát, takže tohle pravidlo není žádný problém.

Druhé pravidlo. To říká, že ať člověk udělá při návratu do minulosti cokoli, přítomnost tím nezmění. Kótake si už toto pravidlo ujasnila. I když se vrátí do minulosti a převezme si od Fusagiho dopis, který jí nestihl dát, přítomnost se tím nijak nezmění. A to se samozřejmě netýká jen toho dopisu. Kdyby například objevili nový, revoluční způsob léčby Alzheimerovy choroby a ten by byl při návratu do minulosti na Fusagim vyzkoušen, tak by přesto nebylo možné jeho stav zlepšit. Tohle je vyloženě zlomyslné pravidlo.

Třetí pravidlo. K tomu, aby se člověk mohl vrátit do minulosti, je potřeba, aby seděl na místě, na kterém sedí žena v šatech. Kótake slyšela, že ta žena chodí pouze jednou denně na záchod. Nikdo neví, kdy ta chvíle přijde. Náhodou ten okamžik nastal zrovna v době, když byla Kótake v kavárně. Těžko říct, co je na tom pravdy, ale pokud se tu ženu někdo pokusí z místa odsunout násilím, prý ho prokleje. I když to byla jen náhoda, Kótake si uvědomila, jaké má štěstí.

A ještě tu byla další nepříjemná pravidla.

Čtvrté. Při pobytu v minulosti se není možné z místa vzdálit. Nejde o to, že by se člověk nemohl z místa odtrhnout. Ale pokud by vstal a z místa se vzdálil, byl by údajně násilně navrácen do přítomnosti. Kavárna je v suterénu a není v ní signál. Není proto možné vrátit se do minulosti a zavolat mobilem někomu, kdo v kavárně není. A protože se člověk nemůže z místa vzdálit, nemůže ani vyjít ven. Tohle bylo další protivné pravidlo.

Kótake věděla, že před několika lety se o této kavárně mluvilo jako o novodobé legendě a den za dnem sem přicházeli noví zákazníci, kteří se chtěli vrátit do minulosti. Není divu, že sem přestali chodit, když je ve hře tolik nepříjemných pravidel, pomyslela si.

Kótake si náhle všimla, že Kazu mlčky čeká na její odpověď.

„Tu kávu musím vypít dřív, než vystydne, že?“ chtěla se ještě ujistit.

„Ano.“

„Něco dalšího?“

Tohle byla všechna pravidla, která si Kótake pamatovala. Kromě pravidel chtěla ještě vědět, jak to udělat, aby se vrátila do správného dne a času.

„Pokuste se vytvořit si silnou představu dne, do kterého se chcete vrátit,“ dodala Kazu, jako by jí četla myšlenky.

Kótake plně nechápala, co tou představou Kazu myslí.

„Představu?“ vyhrkla bez přemýšlení.

„Den, kdy si vás Fusagi ještě pamatoval, den, kdy se vám chystal předat ten dopis, den, kdy přišel s tím dopisem sem do kavárny…“ Kazu jí bez zbytečného vysvětlování jasně nalinkovala, co má její představa obsahovat.

Kótake to po ní opakovala, aby si jedno po druhém dokázala pořádně představit a nic neopomněla. „Den, kdy si mě pamatoval… dopis… den, kdy sem přišel…“

Den, kdy si Fusagi Kótake ještě pamatoval. Byl to jen hrubý odhad, nicméně Kótake si vybavila zrovna léto před třemi lety. V té době se ještě u Fusagiho neprojevovaly žádné příznaky nemoci.

Den, kdy se Fusagi chystal Kótake dopis předat. Tohle bylo těžké. Jak si to mohla představit, když byla ta, která ho měla dostat? Ale vracet se do doby před tím, než Fusagi dopis napsal, by bylo k ničemu. Kótake se rozhodla, že si prostě představí Fusagiho, jak píše dopis.

A den, kdy přinesl dopis s sebou do kavárny. Tohle bylo důležité. Pokud by se vrátila do minulosti a setkala se s ním, ale on u sebe ten dopis neměl, tak by to také nemělo smysl. Kótake věděla, že Fusagi obvykle nosí důležité věci v černém pouzdru na dokumenty. Pokud by se skutečně jednalo o milostný dopis, tak by ho Fusagi nenechal ležet doma. Určitě by ho měl u sebe v pouzdru, aby ho Kótake neobjevila.

Nevěděla, kdy se jí ho chystal předat, ale pouzdro se jí jevilo jako možnost. Představila si tedy Fusagiho s jeho pouzdrem na dokumenty.

„Můžeme?“ zeptala se Kazu klidným, tichým hlasem.

„Ještě okamžik,“ poprosila Kótake. Zhluboka se nadechla a znovu si tu představu potichu zopakovala. „Den, kdy si mě ještě pamatoval… dopis… den, kdy sem přišel…“

Konec otálení. Kótake byla připravená.

„Můžeme,“ řekla a dívala se přitom Kazu zpříma do očí.

Kazu přikývla. Postavila před Kótake prázdný šálek a pravou rukou opatrně zvedla z podnosu stříbrnou konvičku. Její pohyby jeden po druhém připomínaly balet. Byly elegantní a cílené, krásné. Kazu se sklopenýma očima pohlédla na Kótake.

„Takže…“ začala a na okamžik se odmlčela. „Než vystydne káva…“ zašeptala.

Její slova zazněla ztichlou kavárnou a Kótake si uvědomila, jaká je tam napjatá atmosféra.

Kazu začala obřadně nalévat kávu do šálku.

Stříbrná konvička měla velmi úzké hrdlo, a tak káva, kterou nalévala, vypadala jako tenký černý proužek. A nebylo ani slyšet ten bublavý zvuk, který doprovázel nalévání kávy z karafy se širokým hrdlem. Káva tiše vytékala ze stříbrné konvičky a pomalu plnila sněhobílý šálek. Kótake tuhle konvičku ještě nikdy předtím neviděla. Byla o něco menší než ty, které jsou k vidění v jiných kavárnách. Přesto působila velmi vznešeně a vypadalo to, že je těžká. Možná i káva v ní byla neobyčejná.

Jak tak přemítala, z kávy, která naplnila šálek, stoupal chvějící se proužek páry. V tu chvíli se všechno kolem Kótake začalo vlnit. Pomyslela si, že je to optická iluze. Vybavila si, jak předtím vypila najednou celý kalíšek Sedmera štěstí. Možná právě teď začalo působit, pomyslela si. Ale tím to nebylo.

Kótake se vylekala. Vlnilo se totiž její vlastní tělo, které se proměnilo v páru stoupající z kávy. Připadalo jí, že všechno kolem ní plyne shora dolů, jako by se to přetáčelo. Kromě Kótake, která se proměnila v páru, se všechno ostatní vracelo zpátky v čase.

Kótake zavřela oči, ale nebylo to ze strachu. Jestliže se teď skutečně vracela do minulosti, chtěla se na to psychicky připravit.

Poprvé si Kótake všimla, že s Fusagim není něco v pořádku, když jí jednoho dne řekl takovou zvláštní věc. Toho dne chystala večeři a čekala, až se vrátí z práce domů. Fusagi byl zahradník. Práce zahradníka ale nespočívá pouze ve stříhání větví a hrabání listí. Dobrý zahradník musí brát ohled na rovnováhu mezi zahradou a domem. Zahrada nesmí být příliš honosná, ale neměla by být ani příliš prostá. „Důležitá je rovnováha,“ byla Fusagiho oblíbená fráze.

Začínal pracovat brzy ráno a končil za soumraku. Pokud neměl něco neodkladného, vracel se rovnou domů. A tak na něho Kótake ve dnech, kdy neměla noční službu, čekala s večeří. Už se však setmělo a Fusagi se stále nevracel. Kótake to připadalo dost neobvyklé, ale řekla si, že asi zašel s kolegy z práce na skleničku, a nevěnovala tomu přílišnou pozornost.

Fusagi nakonec dorazil asi o dvě hodiny později než obvykle. Vždy, když přišel domů, zazvonil třikrát na zvonek. Bim bam… bim bam… bim bam. Dával jí tak vědět, že už je zpátky. Ale toho večera nezazvonil. Místo toho Kótake zaslechla, jak někdo otáčí koulí u dveří, a pak se ozvalo: „To jsem já.“

Kótake překvapeně otevřela. Napadlo ji, že se třeba zranil nebo se mu prostě něco stalo a že asi nemůže zmáčknout zvonek.

Ale Fusagi stál přede dveřmi a vypadal stejně jako obvykle. Byl oblečen velmi prostě, v jednoduché šedivé košili bez límce a tmavě modrých jezdeckých kalhotách. Přes rameno měl přehozený vak s nářadím. „Zabloudil jsem,“ řekl ostýchavě.

Stalo se to koncem léta před dvěma lety.

Kótake byla zdravotní sestra, a tak dokázala rozeznat počáteční příznaky různých nemocí. Tohle nebylo jen obyčejné zabloudění. O tom byla přesvědčená. Za nějakou dobu si přestal pamatovat, jestli šel do práce. V době, kdy už nemoc pokročila, se občas stávalo, že se najednou probudil uprostřed noci a tvrdil: „Zapomněl jsem jít udělat důležitou práci.“ Kótake mu to v takové chvíli nevymlouvala, ale snažila se ho v první řadě uklidnit a slíbila mu, že to ráno ověří.

Kótake dokonce bez jeho vědomí konzultovala jeho stav s odborným lékařem. Všemožně se snažila, aby nějakým způsobem zabránila zhoršování jeho nemoci nebo ji alespoň trochu zpomalila. Avšak postupem času Fusagi zapomínal čím dál více. Jednalo se o nejrůznější věci.

Fusagi rád cestoval. Ale spíš než samotná cesta ho bavilo si v dané destinaci prohlížet zahrady. Kótake se pokaždé snažila zařídit si volno z práce a cestovala s ním. Fusagi sice protestoval, že on prý jezdí pracovně, ale Kótake si z toho nic nedělala. Během cesty měl Fusagi pokaždé svraštěné obočí, ovšem Kótake dobře věděla, že to dělá, když má dobrou náladu.

S cestováním nepřestal, ani když jeho nemoc pokročila. Začal však opakovaně jezdit na stejná místa.

Po nějaké době začala Fusagiho nemoc ovlivňovat i jejich život. Zapomínal třeba, že něco sám koupil. „Kdo tohle koupil?“ podivil se a hned měl po náladě. A takových dní postupně přibývalo.

Do bytu, ve kterém nyní bydlí, se přestěhovali po svatbě. Několikrát se stalo, že Fusagi odešel ven a už se nedokázal vrátit, a Kótake volali strážníci. A pak, před půl rokem, začal svou ženu oslovovat jejím příjmením za svobodna, Kótake.

Ten vlnivý pocit podobný závrati najednou zmizel. Kótake otevřela oči a uviděla stropní ventilátor, jak se pomalu otáčí. Její ruce… nohy… už nebyly jen pára. Ale jestli se skutečně vrátila do minulosti, to netušila.

V kavárně nejsou žádná okna. Je tu jen tlumené osvětlení, které dává interiéru sépiový nádech. Bez hodinek člověk nepozná, jestli je den nebo noc. V místnosti jsou troje nástěnné hodiny, na které by se člověk mohl za normálních okolností spolehnout, avšak každé z nich ukazují úplně jiný čas.

Ale něco tu bylo jiné. Nebyla tu ani Kazu, která jí před chvilkou nalévala kávu, a nebyla tu ani Kei. Kótake se snažila uklidnit, ale nedokázala zabránit tomu, aby jí srdce netlouklo čím dál rychleji. Znovu se rozhlédla dokola po místnosti.

„Nikdo tu není,“ zamumlala sklíčeně. Doufala, že když se vrátí do minulosti, setká se s Fusagim, takže to pro ni bylo velké zklamání.

Kótake chvíli nepřítomně hleděla na stropní ventilátor a přemýšlela. Sice ji to mrzelo, ale možná to tak bylo nakonec dobře. Vlastně se jí i trochu ulevilo. Je pravda, že si ten dopis chtěla přečíst, ale nemohla se pořád zbavit pocitu viny, že se snaží Fusagiho předběhnout. Kdyby se Fusagi dozvěděl, že kvůli tomu dopisu přišla z budoucnosti, tak by ho to určitě naštvalo. A navíc pokud se přítomnost stejně nezmění, nevadí, že si ho nepřečte. Pokud by přečtení dopisu přispělo k tomu, aby se Fusagiho stav zlepšil, tak by si ho chtěla přečíst za každou cenu, i kdyby ji to mělo stát vlastní život. Avšak jeho stav nemá s tím dopisem nic společného. A nezmění se nic ani na tom, že si Fusagi nepamatuje, kdo Kótake je.

Kótake si s chladnou hlavou rozebrala vlastní situaci. Před chvílí ji znepokojilo, že se jí Fusagi zeptal: „My jsme se už někde potkali?“ Dost ji to rozhodilo. Ačkoli už byla na takovou situaci připravená, teď ztratila rozvahu. Ale to bylo vše.

Kótake se znovu uklidnila. Jestli je tohle minulost, tak už není k ničemu. Je na čase se vrátit do přítomnosti. I když budu pro Fusagiho úplně cizí, můžu s ním být jako jeho zdravotní sestra. Je to koneckonců moje profese, tak budu jen dělat, co umím. Znovu si uvědomila, jak se už dříve rozhodla.

„Pochybuju, že je to milostný dopis,“ zamumlala a natáhla se po kávě.

Cink-cink

Někdo vstoupil. Kavárna má velké, asi dvoumetrové dveře s krásně lesklým přírodním povrchem, ke kterým se schází po schodech z úrovně ulice. Když je otevřete, ozve se zacinkání kravského zvonce. Avšak nevstoupíte přímo do samotné kavárny. Nejprve vejdete do prostornější místnosti s hliněnou podlahou a poté pokračujete do prostoru kavárny vchodem, který se nachází uprostřed pravé stěny. Od dřevěných dveří ke vstupu do kavárny je to jen pár kroků, ale od okamžiku, kdy se rozezní kravský zvonec, do chvíle, kdy se člověk objeví v kavárně, uběhne několik vteřin.

A tak Kótake sice slyšela zvonek, ale zatím netušila, kdo vstoupil. Že by Nagare? Nebo Kei? Uvědomila si, že je trochu nervózní. Přesněji řečeno, srdce jí bušilo vzrušením. Tohle bylo něco výjimečného, něco, co se už nikdy nebude opakovat. Jestli je to Kei, tak se mě asi zeptá na důvod. Pokud je to Kazu, tak se ke mně bude chovat stejně jako obvykle, ale tak či tak to nebude ono.

Kótake si v hlavě přehrávala různé scénáře. Avšak osoba, která vešla do kavárny, nebyla ani Kei ani Kazu. Ve vchodu, který byl bez dveří, se objevil Fusagi.

„Ach,“ uklouzlo Kótake. Na tohle nebyla připravená. I když se do minulosti vrátila proto, aby se s Fusagim setkala, nečekala, že zrovna teď vejde.

Měl na sobě tmavě modré triko s límečkem a krátké béžové kalhoty. Takhle chodil běžně oblečený ve dnech, kdy měl volno. Venku bylo nejspíš vedro, protože se ovíval černým pouzdrem na dokumenty jako vějířem.

Kótake zůstala jako zkoprnělá. Fusagi zůstal mlčky stát ve vchodu do kavárny a zmateně na ni hleděl.

„Ahoj…“ řekla, ale nevěděla, jak začít rozhovor. Za celou dobu, co se znali a co byli manželé, se na ni ještě nikdy takhle nedíval. Lichotilo jí to a zároveň se cítila trapně.

Kromě toho si vytvořila nejasnou představu doby před třemi lety, avšak neměla žádnou jistotu, že se teď skutečně nachází přímo v ní. Mohlo se třeba stát, že se jí nepodařilo vytvořit správnou představu, že byla dobře jen ta trojka a že se vrátila do doby před třemi dny. Zklamaně si pomyslela, že její představa musela být příliš nejasná.

„Co tady děláš?“ zeptal se bez obalu. Řekl to svým obvyklým tónem, respektive tak, jak mluvil předtím, než se u něho projevila nemoc. Tohle byl přesně ten Fusagi, jakého si představovala, nebo vlastně pamatovala.

„Čekal jsem na tebe doma, ale pořád jsi nešla…“ dodal. Odvrátil od ní pohled a se svraštěným obočím si odkašlal.

„Miláčku… můžu ti tak říkat, že jo?“

„Co?“

„Ty víš, kdo jsem?“

„Cože?“ Fusagi se na ni podezíravě podíval.

Ale Kótake pochopitelně nevtipkovala. Potřebovala se ujistit. Bylo jasné, že se vrátila do minulosti, ale do které doby se vrátila? Před tím, než u Fusagiho propukla Alzheimerova choroba, nebo až poté?

„Řekni, jak se jmenuju.“

„Děláš si ze mě srandu?“ utrousil naštvaně, aniž by na její otázku odpověděl.

Ale Kótake se radostně usmála.

„No dobře…“ řekla a zakroutila trochu hlavou.

Z tohoto krátkého rozhovoru pochopila vše potřebné. Byla v minulosti. O tom nebylo žádných pochyb. Fusagi, který před ní stál, byl Fusagi v době, kdy mu ještě sloužila paměť. Pokud je vše tak, jak si to snažila představit, tak tohle je Fusagi před třemi lety.

Aniž by to bylo potřeba, Kótake si s hlasitým cinkáním zamíchala kávu a přitom se usmívala.

Fusagi se na ni díval.

„Jsi dnes nějaká divná,“ poznamenal. Až teď si zřejmě všiml, že jsou v kavárně úplně sami.

„Pane šéf…?“ zavolal dozadu do kuchyně.

Odpovědi se však nedočkal. Ozvalo se klapání sandálů setta, jak obešel barový pult, aby nahlédl do zadní místnosti. Nikdo tam však nebyl.

„Co je… nikdo tu není nebo co?“ zabrblal nespokojeně a posadil se na židli k pultu, co nejdál od místa, na kterém seděla Kótake.

Kótake si záměrně trochu odkašlala, aby na sebe upozornila. Fusagi se k ní podrážděně otočil.

„Co je?“

„Proč sis sedl až tam?“

„Proč ne, dyť je to tu dobré.“

„Co kdyby sis sedl sem?“

Fusagi nereagoval.

„Sem…“ Kótake poklepala na stůl, aby mu dala najevo, že by chtěla, aby si sedl na volné místo naproti ní. Ale Fusagi se zatvářil kysele.

„To je dobré,“ odpověděl.

„Co je na tom?“ chtěla vědět Kótake.

„Manželé, kteří jsou spolu už nějaký ten pátek… aby takhle spolu seděli… kdes to, prosím tě, viděla?“ utrousil trochu naštvaně přes rameno. Mezi obočím se mu vytvořila vráska. To, co řekl, znělo poněkud příkře, ale když svraštil obočí, tak to neznamenalo, že má špatnou náladu. Byl to zvyk, který spíše svědčil o tom, že je v dobrém rozpoložení, a Kótake dobře věděla, že tím skrývá svůj stud.

„No, to máš pravdu, že jsme manželé…“ souhlasila s úsměvem Kótake. Byla štěstím bez sebe, že z Fusagiho úst zaznělo slovo „manželé“.

„Nech toho, jo?“

Ať řekl cokoli, v Kótake to vzbuzovalo nostalgii. Byla šťastná.

Nepřítomně se napila kávy.

„Ach,“ ulekla se, když si uvědomila, že je káva vlažná. Uvědomila si, že její čas v minulosti není neomezený. Musí udělat, co potřebuje, dřív, než káva úplně vystydne.

„Hele…“

„Co je?“

„Nemáš něco… něco, co bys mi chtěl dát?“

Kótake se vzrušením rozbušilo srdce. Pokud ten dopis Fusagi napsal ještě před nástupem nemoci, tak by se dost možná mohlo jednat o milostný dopis, pomyslela si. Naprosto nemožné, říkal jí rozum. Ale touha přečíst si ten dopis, pokud by byl skutečně milostný, se začala vymykat její kontrole, povzbuzována skutečností, že ať udělá cokoli, přítomnost se tím stejně nezmění.

„Co?“

„Takovou, asi takhle velkou věc…“ Kótake prsty naznačila velikost obálky, jak jí to předtím ukázala Kazu.

Fusagi v reakci na její přístup zůstal nehnutě sedět a jen na ni zachmuřeně zíral. To jsem zvorala, uvědomila si v tom okamžiku Kótake. Vybavila si podobnou situaci, která se stala krátce po svatbě. Fusagi pro ni měl připravený dárek k narozeninám. Den před narozeninami ho Kótake náhodou zahlédla v jeho věcech. Byla radostí bez sebe. Ještě nikdy totiž od něho žádný dárek nedostala. Tohle bylo poprvé.

V den narozenin, když se Fusagi vrátil domů z práce, to už Kótake, celá natěšená, nevydržela.

„Že ty pro mě dnes něco máš?“ zeptala se ho.

Fusagi se na chvíli odmlčel.

„Ani ne,“ bylo jediné, co řekl. Následující den svůj dárek našla v odpadkovém koši. Byl to světle fialový kapesníček.

Kótake udělala stejnou chybu jako tenkrát. Fusagi nesnášel, když někdo poznal, co se chystá udělat. Kótake bylo jasné, že i kdyby ten dopis měl u sebe, tak by jí ho teď zcela jistě nepředal. A už vůbec ne, pokud by se skutečně jednalo o milostný dopis. Litovala své neomalenosti o to víc, že neměla času nazbyt. Fusagi ji stále zachmuřeně pozoroval. Kótake se na něho usmála.

„Promiň, promiň mi to… jako bych nic neřekla… zapomeň na to,“ pokračovala, jako by se nic nestalo. Chtěla, aby to vyznělo, jako že se prostě jen tak zeptala.

„Teď mě napadlo… mohli bychom si dnes večer dát sukijaki,“ řekla.

To bylo Fusagiho oblíbené jídlo. Pořád se ještě mračil, ale tohle mu obvykle spravilo náladu.

Kótake pomalu natáhla ruku po šálku kávy a dlaní zkusila její teplotu. Zatím byla dobrá, zatím byla v pořádku.

Kótake se rozhodla, že tenhle drahocenný čas, co jí s Fusagim zbývá, nepromarní. Rozhodla se na ten milostný dopis pro tuto chvíli zapomenout. Z Fusagiho reakce poznala, že jí dopis skutečně napsal. Pokud by tomu tak nebylo, tak by jí na to, stejně jako předtím, odsekl: „Cože? O čem to mluvíš?“ Pokud to tak nechá, tak Fusagi ten dopis vyhodí. Kótake se rozhodla, že musí změnit strategii a nějak mu zlepšit náladu, aby se neopakovala stejná situace jako tenkrát v den jejích narozenin.

Pohlédla na Fusagiho. Pořád se ještě tvářil vážně. Ale takto se vlastně tvářil pořád. Nechtěl, aby si myslela, že jakmile uslyší o sukijaki, tak se mu hned zlepší nálada. Tak upřímný zase nebyl. Tohle byl Fusagi před tím, než se u něho projevila Alzheimerova choroba. Ale i jeho nevlídná tvář jí byla drahá. Kótake byla za ten vrácený čas nesmírně vděčná. Ale v jednom se mýlila.

„Aha… už tomu rozumím…“ zamumlal Fusagi se zachmuřeným výrazem ve tváři. Vstal z místa u pultu a přišel směle až k ní.

„Co… co… co se stalo?“ zeptala se Kótake a vzhlédla k Fusagimu, který se nad ní tyčil a upřeně ji pozoroval.

„Co… co je ti?“ vykřikla. S takovou reakcí se ještě nesetkala.

„Tys přišla z budoucnosti, viď?“

„Cože?“

To, co Fusagi vyslovil, bylo něco naprosto bláznivého. Ale byla to pravda. Skutečně přišla z budoucnosti.

„No…“ Kótake zoufale pátrala v paměti. Nebyla si vědoma toho, že by existovalo nějaké pravidlo, které by říkalo, že když se vrátíte do minulosti, nesmíte říct osobě, se kterou se setkáte, že jste přišli z budoucnosti.

„No, víš…“

„Přišlo mi divné, že sedíš na tom místě.“

„No, já…“

„Takže už asi o mojí nemoci víš, že jo?“

Kótake se prudce rozbušilo srdce. Domnívala se, že se vrátila do doby ještě před tím, než Fusagi onemocněl, ale to se spletla.

Fusagi, který před ní stál, už o své nemoci věděl. Podle oblečení, které měl na sobě, bylo léto. Z toho se dalo usoudit, že se vrátila do doby před dvěma lety. Do léta, kdy Fusagi cestou domů zabloudil a Kótake poprvé zaregistrovala příznaky jeho nemoci. Kdyby teď byla v době před rokem, to už by jeho nemoc víc pokročila a jejich rozhovor by byl zmatený.

Byla přesvědčená, že se vrátila do doby před třemi lety, ale ve skutečnosti se vrátila do dne, který splňoval podmínky představy, kterou si vytvořila: den, kdy si ji Fusagi ještě pamatoval… kdy se jí chystal předat ten dopis… kdy přišel i s tím dopisem do kavárny. To, že se nevrátila do doby před třemi lety, bylo určitě tím, že v té době Fusagi ten dopis ještě nenapsal.

Takže Fusagi ten dopis napsal až poté, co u něj propukla nemoc. Potom to ale zcela jistě nebyl milostný dopis. V každém případě ten Fusagi, který teď před ní stál, o své nemoci věděl, a tak se dalo předpokládat, že se nemoci týkal i dopis. Když si vybavila, jak se předtím tvářil zachmuřeně, protože se ho na ten dopis zeptala, tak nebylo pochyb.

„Víš o ní, že jo?“ naléhal na ni Fusagi.

Tady by žádná lež nepomohla.

Kótake mlčky přikývla.

„Aha…“ zamumlal Fusagi.

Kótake se uklidnila. Ať udělám cokoli, přítomnost tím nezměním. Ale rozhodně nemůžu říct něco, co by Fusagiho, který tu přede mnou stojí, znepokojilo. Kvůli tomu jsem se přece do minulosti nevrátila. Je mi trapně z toho, jak jsem si naivně namlouvala, že je to milostný dopis. Kótake toho všeho hluboce litovala. Teď však nebyl čas na lítost. Fusagi mlčel a vypadal sklesle.

„Miláčku…“ promluvila spontánně Kótake. To bylo poprvé, co ho viděla tak sklíčeného. Pocítila silnou úzkost. Vtom se k ní Fusagi otočil zády a zamířil k místu u barového pultu, kde předtím seděl. Vzal do ruky černé pouzdro na dokumenty, které tam měl položené, vyndal z něho hnědou obálku a vrátil se zpátky ke Kótake. Výraz v jeho obličeji nevyjadřoval znepokojení ani zoufalství. Spíše jí připadalo, že se stydí.

Fusagi začal mluvit tlumeným, sotva slyšitelným chraplavým hlasem.

„Ty v téhle době o mojí nemoci zatím nevíš…“

To si myslí Fusagi. Ale já už jsem si jeho nemoci v téhle době byla vědoma nebo si jí všimnu velmi brzy.

„Nevěděl jsem, jak ti to vysvětlit…“

Fusagi pozvedl hnědou obálku. To, že má Alzheimera, se jí chystal dát vědět dopisem.

Takže vlastně ani nemá smysl, abych ten dopis četla, když už to vím. Převzít jsem si ho měla v minulosti. Jenže Fusagi mi ho nedokázal dát. Ale to nevadí. To je realita.

Kótake se rozhodla vrátit a nechat věci tak, jak jsou. Nechtěla zavádět řeč na jeho nemoc. V nejhorším případě by se totiž mohlo stát, že by se Fusagi začal na svou nemoc vyptávat. Kdyby se dozvěděl, jak postupuje, těžko říct, co by to s ním udělalo. Věděla, že by se měla vrátit dříve, než se zeptá. Bylo na čase se vrátit do přítomnosti.

Káva už byla dostatečně chladná na to, aby ji mohla vypít najednou.

„Ta káva nesmí vystydnout,“ řekla Kótake a přiblížila si šálek k ústům.

„Takže přece jenom zapomenu? Já… na tebe...“ zamumlal se sklopenýma očima Fusagi.

Když to Kótake uslyšela, měla najednou v hlavě úplné prázdno. Pomalu ani nevěděla, proč má před sebou ten šálek s kávou.

Na mě?

Kótake úzkostně pohlédla na Fusagiho. Ten její pohled opětoval a v jeho výrazu byla znát osamělost. Kótake nemohla uvěřit vlastním očím. Takto si ho vůbec nedokázala představit. Najednou ztratila řeč a nevědomky sklopila zrak, neschopna dívat se mu dál do očí.

Její mlčení však znamenalo totéž, jako by odpověděla ano.

Fusagi na ni pohlédl.

„Aha… takže je to pravda…“ zamumlal smutně a hluboce sklonil hlavu, až to málem vypadalo, že si při tom zlomí krk.

Kótake neudržela slzy. Fusagi znal svoji diagnózu a den za dnem se sám se svou nemocí vypořádával. Ač byl plný obav a strachu z toho, že začne ztrácet paměť, snažil se, aby jeho žena, Kótake, nic nepoznala.

Když zjistil, že přišla z budoucnosti, první, na co se jí – své ženy – zeptal, bylo, jestli si ji pořád ještě pamatuje. Kótake to potěšilo, a zároveň z toho byla smutná.

Zapomněla si při tom setřít slzy, které jí ukáply, a zvedla hlavu. Podívala se na Fusagiho a široce se usmála, aby vypadaly jako slzy štěstí.

„Náhodou, tvoje nemoc se zlepšuje.“

Teď je ta doba, kdy jako zdravotní sestra musím být silná.

„Ty jsi mi o tom v budoucnosti řekl, víš?“

Ať řeknu cokoli, budoucnost to stejně nezmění.

„Že jsi měl období plné obav…“

Co na tom, že je to lež! Když alespoň na okamžik jeho obavy rozptýlí…

Kótake by dala cokoli za to, aby její lži uvěřil. Měla knedlík v krku a byla celá ubrečená, ale na tváři jí zářil široký úsměv.

„Bude to dobré…“ pokračovala.

Bude to dobré!

„Uzdravíš se…“

Uzdravíš se!

„Buď v klidu…“

Uzdravíš se, určitě se uzdravíš!

Každé slovo Kótake vyslovila s důrazem. V její mysli to lež nebyla. I když na ni Fusagi zapomene… I když věděla, že přítomnost nezmění…

Fusagi se jí díval zpříma do očí. Kótake mu bez jediného mrknutí pohled opětovala, ačkoli jí slzy tekly proudem.

„Opravdu?“ zašeptal Fusagi radostně.

„Opravdu,“ potvrdila Kótake a přikývla.

Fusagi, s klidným výrazem ve tváři, pohlédl na hnědou obálku, kterou držel v ruce, a pomalu ji přiblížil ke Kótake. Byli kousek od sebe, stačilo natáhnout ruku.

„Tady…“ řekl a jako stydlivé dítě k ní natáhl ruku s hnědou obálkou.

„Ale ty ses uzdravil…“ namítla Kótake a jemně ji odstrčila.

„No tak to vyhoď…“ opáčil Fusagi a důrazně k ní obálku přistrčil. Namísto jeho obvyklého neomaleného tónu byla v jeho hlase cítit laskavost. Kótake znejistěla, jestli náhodou něco důležitého nepřehlédla.

Fusagi znovu popostrčil obálku o kousíček blíž, aby si ji Kótake mohla vzít. Ta si ji opatrně, s třesoucíma se rukama převzala, aniž by chápala jeho záměr.

„Vypij to kafe, ať nevystydne…“ pobídl ji Fusagi. Bylo vidět, že je dobře obeznámen i s pravidly. Chtěl, aby kávu vypila dřív, než vystydne. Fusagimu se po celou dobu ve tváři zračil laskavý úsměv.

Kótake jen mlčky přikývla a natáhla ruku ke kávě.

Když se Fusagi ujistil, že drží šálek v ruce, otočil se k ní zády. Doba, kdy žili jako manželé, se právě chýlila ke svému konci. Kótake vytryskly z očí slzy jako hrachy.

„Miláčku…“ vykřikla bez přemýšlení. Fusagi se však neotočil. Bylo vidět, jak se mu lehce chvějí ramena. S očima na jeho zádech Kótake vypila celý šálek. Nebylo to proto, že už káva téměř vychladla, ale kvůli jeho ohleduplnosti vyjádřené tím, že se otočil, aby se mohla bezpečně vrátit zpátky do budoucnosti. Toto byl způsob, jakým Fusagi projevoval své city.

„Miláčku…“

Kótake opět pocítila, jak se všechno kolem ní vlní. S cinknutím postavila šálek na talířek a pak už jen viděla, jak se její ruka, vzdalující se od šálku, proměnila v páru. Teď už nezbývalo nic jiného než se vrátit do přítomnosti. Ta krátká chvíle, kdy se k sobě chovali jako manželé, skončila.

Vtom se Fusagi obrátil. Možná zareagoval na zvuk, který způsobil náraz šálku na talířek.

Kótake nevěděla, jak ji Fusagi vidí, ale vypadalo to, že ji vidí dobře. Její vědomí se vlnilo a sláblo společně s párou, a najednou spatřila, jak se Fusagimu lehce pohnuly rty. Pokud se nemýlila, vyslovily „Děkuju“.

Její vědomí se proměnilo v páru a začalo se vracet z minulosti do přítomnosti. Vše kolem ní se začalo rychle přetáčet shora dolů. Kótake nedokázala zastavit nekonečný proud slz. Vtom se v jejím zorném poli objevily Kazu a Kei. Už byla zase zpátky. Zpátky ve dni, kdy se Fusagimu úplně vymazala z paměti. Kei nejspíš znejistil výraz jejího obličeje, protože se zatvářila ustaraně.

„Co dopis?“ zeptala se. Neptala se na milostný dopis, ale na dopis.

Kótake se podívala na hnědou obálku. Byl to ten dopis, který v minulosti dostala od Fusagiho. Pomalu ho vytáhla z hnědé obálky. Neúhledné písmo, připomínající kroutící se žížaly, jí bylo důvěrně známé. Patřilo Fusagimu. Oči jí klouzaly shora dolů, slovo po slově, ale po chvilce si najednou zakryla pravou rukou ústa, aby zadržela vzlyk. Z očí se jí už zase začaly kutálet slzy.

Kazu, která stála vedle ní, její náhlý pláč znepokojil.

„Paní Kótake?“ chtěla vědět, jestli je v pořádku.

Kótake se však začala třást ramena a hlasitě se rozplakala. Kazu a Kei jen bezradně stály a upřeně na ni hleděly.

Po chvilce podala Kótake dopis Kazu. Ta si od ní dopis vzala, ale nebyla si jistá, zda by ho opravdu měla přečíst. Podívala se na Kei stojící za barovým pultem. Kei, s vážným výrazem ve tváři, na ni lehce kývla.

Kazu se ještě jednou podívala se sklopenýma očima na uplakanou Kótake a začala číst dopis, napsaný slabičným písmem a několika jednoduchými znaky.

Jsi zdravotní sestra, a tak sis už asi všimla, že mám nemoc, kdy postupně zapomínám různé věci. Umím si představit, že i kdybych ztrácel paměť čím dál víc a mluvil a choval se podivně, a i kdybych třeba dokonce zapomněl, kdo jsi, tak by ses k tomu postavila s chladnou hlavou, jako zdravotní sestra, potlačila své vlastní já a dobře se o mě postarala.

Ale jedno chci, aby sis zapamatovala. My dva jsme manželé, a tak kdyby pro tebe, jakožto mou ženu, začal být náš společný život těžko snesitelný, měli bychom se rozejít. Není potřeba, aby ses o mě starala jako zdravotní sestra. Když nebudu jako manžel stát za nic, tak bys měla odejít. Stačí, když budeš dělat to, co zvládne manželka. Jsme přece manželé. I když ztratím paměť, chci, abychom zůstali manželé. V žádném případě nechci, abys se mnou byla jen ze soucitu.

Nedokážu ti to říct do očí, tak jsem ti to napsal v dopise.

Jakmile Kazu dočetla, Kótake a Kei zvedly oči a hlasitě se rozplakaly. Kótake pochopila, proč jí, která přišla z budoucnosti, Fusagi ten dopis dal. Fusagi si byl moc dobře vědom toho, že si Kótake jeho nemoci všimne, i jak se potom zachová. A Kótake, která přišla z budoucnosti, se k němu chovala jako zdravotní sestra, přesně tak, jak si to představoval.

I přes nejistotu a strach ze ztráty paměti Fusagi doufal, že Kótake zůstane i nadále jeho ženou. Jeho srdce bylo vždy s ní. I když ztratil paměť. Tak například, vždy ho uspokojovalo prohlížet si časopisy o cestování a zapisovat si do sešitu různé poznámky. Kótake do nich jednou nahlédla. V poznámkách měl kroužkem označené destinace, kam cestoval, aby si tam prohlédl zahrady. Kótake si jednoduše myslela, že to je pozůstatek jeho lásky k práci zahradníka. Ale v tom se mýlila. Destinace, u kterých měl kroužek, byla totiž ta místa, kam cestoval společně s Kótake. V té době si toho Kótake nevšimla. Vlastně ani nemohla. Fusagiho poznámky byly jeho snahou o to, aby Kótake navždy nevymizela z jeho paměti.

Kótake si samozřejmě nemyslela, že udělala chybu, když se začala o Fusagiho starat jako zdravotní sestra. Věřila, že je to tak nejlepší. A ani Fusagi ten dopis nenapsal proto, aby jí něco vyčítal. A i když její řeči o tom, že se uzdraví, byly lež, je jisté, že Fusagi jim věřit chtěl. Kdyby tomu tak nebylo, tak by jí nakonec nepoděkoval.

Poté, co se Kótake vyplakala, se z toalety vrátila žena v šatech a zastavila se před ní.

„Uhněte,“ pronesla tichým hlasem.

„Zajisté,“ odvětila Kótake, spěšně vstala a uvolnila jí místo. Její příchod byl skvěle načasován, aby pomohl Kótake změnit náladu. Kótake se zarudlýma očima podívala na Kazu a Kei. Zvedla dopis, který Kazu právě přečetla, a lehce s ním zatřepala.

„Teda…“ usmála se.

Kei přikyvovala a z jejích velkých kulatých očí jí stále proudem tekly slzy.

„Co jsem to vyváděla?“ zamumlala Kótake a hleděla na dopis.

„Kótake…“ Kei popotáhla nosem a znepokojeně se přitom na ni dívala.

Kótake pečlivě složila dopis a vložila ho zpátky do obálky.

„Už půjdu,“ řekla. Její hlas zněl energicky.

Kazu lehce přikývla. Kei měla pořád ještě uplakaný obličej. Kótake se na ni podívala a s úsměvem si pomyslela, že Kei plakala víc než ona sama a že už musí být úplně dehydrovaná. Dlouze vydechla. Vypadala sebejistě a svěže. Z tašky, kterou si odložila na pult, vytáhla peněženku a napočítala v mincích 380 jenů.

„Děkuju,“ řekla a podala částku Kazu.

Kazu její úsměv s klidným výrazem ve tváři opětovala. Kótake lehce pokynula hlavou a zamířila k východu. Vykročila lehkým krokem. Už se nemohla dočkat, až uvidí Fusagiho. Vyšla z místnosti východem bez dveří a zmizela oběma z dohledu, ale vtom si uvědomila, že na něco zapomněla.

„A!“ vykřikla, otočila se na podpatku a vrátila se zpátky.

Kazu s Kei se na ni udiveně podívaly.

„Ještě něco… Od zítřka platí zákaz oslovovat mě dívčím jménem,“ pronesla s dětsky nevinným úsměvem.

Původně to byla právě Kótake, která Kei, Kazu a ostatní požádala, aby ji oslovovaly Kótake. Bylo to z toho důvodu, že ji tak začal oslovovat Fusagi, a nechtěla, aby v tom měl zmatek. Teď už této ohleduplnosti nebylo třeba.

Kei už se také konečně vrátil úsměv na tvář a její velké kulaté oči byly doširoka otevřené.

„Jasně,“ odpověděla vesele.

„A řekněte to i ostatním,“ požádala Kótake, a aniž by počkala na odpověď, mávla na pozdrav a odešla.

Cink-cink

„Dobře,“ odpověděla Kazu jakoby pro sebe a zamířila s částkou za kávu, kterou dostala od Kótake, k pokladně.

Kei uklidila šálek, ze kterého pila Kótake, a odešla do kuchyně, aby mohla ženě v šatech nalít čerstvou kávu.

Příjemně chladným prostorem kavárny zaznělo hlasité cinkání pokladny. Stropní ventilátor se jako vždy nehlučně otáčel. Kei se vrátila a nalila ženě v šatech čerstvou kávu.

„Děkujeme, že nám zachováváte přízeň i toto léto,“ zašeptala.

Žena v šatech neodpověděla a dál si tiše četla. Kei si přiložila ruce na břicho a usmála se.

Opravdové léto teprve začínalo.

Příběh třetí

Sestry

Na tom místě poklidně seděla mladá dívka. Měla velké kulaté oči a nejspíš chodila na střední. Byla oblečená v béžovém roláku a kostkované minisukni, černých punčochách a tmavě hnědých botách s přezkou. Na opěradle měla pověšený rumělkově červený vlněný kabát. Její oblečení působilo dospěle, ale v obličeji měla stále ještě dětský výraz. Hezké černé vlasy měla sestřižené do kratšího mikáda. Nebyla namalovaná, ale dlouhé řasy jí krásně zvýrazňovaly tvář. Ačkoli přišla z budoucnosti, klidně by mohla vyjít ven z kavárny a nepůsobila by nijak zvláštně – kdyby ovšem neexistovalo to nepříjemné pravidlo, kvůli kterému se nebylo možné z místa vzdálit. Trochu zvláštně by působilo pouze její oblečení, protože byl začátek srpna.

Nebylo jasné, s kým se dívka přišla setkat. V kavárně v tu chvíli totiž nikdo nebyl, až na Nagareho Tokitu, statného muže s úzkýma očima oblečeného v kuchařském rondonu, který stál za barovým pultem. Nagare je majitelem kavárny.

Nezdálo se však, že by se dívka přišla setkat s ním. V očích, kterými ho pozorovala, nebyl žádný sentiment. Pokud by se přišla setkat s Nagarem, jistě by na něho nějak reagovala, ale zdálo se, že je jí zcela lhostejný.

V místnosti však nikdo další nebyl. A i Nagare jen tak postával se založenýma rukama, zřejmě neměl nic na práci.

Nagare je velký statný muž. Nebylo by na tom nic divného, kdyby se normální holka nebo klidně i žena cítila poněkud nejistě, kdyby s ním měla být v takové malé místnosti o samotě. Tahle dívka se však tvářila bezstarostně.

Dívka i Nagare stále mlčeli. Dívka nic nedělala, jen se občas podívala na nástěnné hodiny. Zřejmě si hlídala čas.

Najednou Nagare zpozorněl a v tu chvíli se vzadu v kuchyni ozvalo cinknutí toustovače. Jídlo bylo hotové.

Nagare se pomalým krokem přesunul do kuchyně a s cinkáním a boucháním začal něco chystat. Dívka si toho vůbec nevšímala. Napila se kávy a souhlasně pokývala hlavou. Káva byla asi ještě teplá, protože z její tváře bylo znát, že má dostatek času.

Nagare vyšel z kuchyně. V rukou nesl čtvercový podnos s toustem a máslem, salátem a ovocným jogurtem. Máslo bylo domácí výroby, byla to jeho chlouba. Bylo tak lahodné, že si žena s natáčkami Jaeko Hirai pro něj chodila s plastovou krabičkou. Nagaremu dělalo radost, když viděl zákazníky, jak si jeho máslo pochvalují. Potíž byla v tom, že ačkoli používal drahé ingredience, poskytoval jim máslo víceméně zdarma. Zjevně lpěl na tom, že za přílohy by se nemělo účtovat nic. Tahle jeho zásada však byla dost problematická.

Nagare stanul s podnosem před dívkou. Se svou vysokou a statnou postavou vypadal před drobnou sedící dívenkou jako obr. Pohlédl na ni.

„Přišla ses s někým setkat?“ šel rovnou k věci.

Dívka na Nagareho, který se nad ní tyčil jako hora, upřela velké kulaté oči. Tvářila se docela sebejistě. Nagareho, který byl zvyklý, že u lidí, kteří ho neznali, obvykle vyvolal údiv a strach svou pouhou přítomností, to uvedlo do rozpaků.

„Co je?“ chtěl vědět.

Ale dívka mu na to nic moc neřekla.

„Nic zvláštního,“ odpověděla jen a znovu se napila kávy. Nagareho, který před ní stál, si vůbec nevšímala.

Nagare trochu znejistěl, opatrně postavil před dívku na stůl podnos a mlčky se vrátil za barový pult, kde už zase stál se založenýma rukama.

Zdálo se, že to dívku trochu vyvedlo z míry.

„Promiňte,“ promluvila k němu.

„Copak?“

„Já jsem si nic neobjednala,“ řekla a ukázala na toust, který měla před sebou. Z jejího tónu bylo znát, že jí ta situace není příjemná.

„Pozornost podniku,“ odpověděl Nagare na její mírný protest hrdě.

Dívka nevěřícně hleděla na všechno to jídlo, které dostala. Nagare se rozpřaženýma rukama opřel o pult a natáhl se dopředu.

„Taková slečna jako ty přijde schválně z budoucnosti a já bych jí ani nic nenabídl… no to přece nejde.“ Nagare asi čekal, že mu dívka alespoň poděkuje, ale ta ho jen upřeně pozorovala a ani se neusmála.

Nagareho její reakce zaskočila. „Děje se něco?“ zeptal se zmateně.

„Ne… tak já si teda vezmu, děkuju.“

„Tak… hodná holka.“

„No… proč neochutnat.“

Dívka si navyklým způsobem namazala rychle máslo na toust a s křupnutím se do něho zakousla. A pak znovu a znovu. Chroupala ho s velkou chutí.

Nagare čekal na její reakci. Samozřejmě doufal, že ocení jeho máslo, na které byl tak pyšný.

Ale reakce, jakou si představoval, se nedočkal. Ani výraz v její tváři se nijak nezměnil. Dívka schroupala toust, hned se pustila do salátu a bez ostychu spořádala i ovocný jogurt. Když dojedla, naznačila jen sepnutýma rukama, že si pochutnala, ale za celou dobu neřekla ani slovo. Nagare zklamaně svěsil hlavu.

Cink-cink

Do kavárny se vrátila Kazu. Podala Nagaremu, stojícímu za pultem, velký svazek klíčů.

„Jsem zpá…“ chtěla mu přitom říct, ale v půlce slova se odmlčela, když si všimla dívky sedící na tom místě.

„Zdar,“ odpověděl a vzal si klíče. Neřekl běžné Vítej zpátky.

„Kdo je to?“ zeptala se Kazu.

„Kdo ví?“ odpověděl mrzutě Nagare.

Kazu obvykle nevěnovala příliš pozornosti tomu, kdo na tom místě sedí. Dokázala snadno odhadnout, když se s někým přišel setkat někdo z budoucnosti, a nijak do toho nezasahovala. Ale takhle pěkná zákaznice se tu objevila poprvé, a tak si nemohla pomoct a bez okolků ji pozorovala. Dívka si jejího pohledu všimla.

„Dobrý den,“ pozdravila. A na rozdíl od toho, jak se chovala k Nagaremu, se na ni mile usmála. Nagare uraženě cukl levým obočím.

„Přišla ses s někým setkat?“

„No, ano,“ odpověděla dívka poslušně na Kazuinu otázku.

Když Nagare slyšel jejich rozhovor, našpulil pusu. Před chvílí se jí ptal na to samé, ale dívka mu vůbec neodpověděla. Zjevně se ho to dotklo.

„Jenže jak to vypadá, tak tu nikdo jiný není,“ zamumlal nespokojeně, s odvráceným pohledem.

S kýmpak se asi přišla setkat? Kazu přemýšlela a klepala si u toho ukazováčkem na čelo.

„Že by? No určitě…“ Ukazováček, kterým si klepala na čelo, namířila na Nagareho. Vždyť ani kromě Kazu v kavárně nikdo jiný nebyl.

Nagare taky ukázal na sebe.

„Já?“ zeptal se, založil si ruce a hlasitě zamručel. „Hm…“ Možná si vybavoval situaci od chvíle, co se dívka zjevila v kavárně.

Dívka se na tom místě objevila asi před deseti minutami. Kei dnes potřebovala jít na gynekologii, a tak požádala Kazu, aby ji doprovodila. Na pravidelné zdravotní prohlídky s ní obvykle jezdil Nagare, ale dnes tomu bylo jinak. Gynekologii považoval za ženský svatostánek, za „místo, kde muži nemají co dělat“. Proto zůstal v kavárně sám.

Zvolila si záměrně dobu, kdy jsem byl v kavárně sám? Při té myšlence Nagare najednou celý ožil. Jasně, možná se ještě před chvilkou chovala tak odtažitě proto, že se styděla… Nagare si přejížděl rukou po bradě a souhlasně pokyvoval hlavou. Pak svižně vyběhl zpoza pultu a posadil se na židli čelem k dívce. Ta na to nijak nereagovala, jen se na něho dívala.

Ale ani Nagare už nebyl ten stejný Nagare jako před chvílí. Možná i tím chladným pohledem jen zakrývá stud, pomyslel si a přišlo mu to roztomilé. Radostně se zazubil.

S uvolněným výrazem ve tváři se opřel loktem o stůl a podepřel si bradu. „Takže, je možné, že ses přišla setkat se mnou?“ zeptal se.

„Tak to není.“

„Se mnou…“

„Ne, tak to není.“

„Já…“

„Ne.“

„…“

Dívka byla velmi neústupná. Kazu to slyšela a jednoduše to uzavřela: „Ty to rozhodně nejsi.“

Nagare zklamaně svěsil hlavu. „Tak já to teda nejsem…“ postěžoval si a odšoural se zpátky za pult.

Dívce možná přišla Nagareho skleslost legrační, protože se uličnicky uchichtla.

Cink-cink

V okamžiku, kdy se ozval zvonek, se dívka chvatně podívala na prostřední nástěnné hodiny. Pouze ty prostřední ukazují správný čas. Ty další dvoje jdou buď pozadu, nebo naopak popředu, a ona to věděla. Dívka visela pohledem na vchodu do kavárny.

Za okamžik vešla Kei.

„Kazu, zlatíčko, děkuju,“ zašveholila. Měla na sobě bledě modré šaty a páskové sandály a ovívala se velkým slaměným kloboukem. Odešla sice společně s Kazu, ale zpátky přišla trochu později, protože se, soudě podle malé igelitové tašky, cestou ještě nejspíš stavila v nedaleké samoobsluze. Kei měla odjakživa bezstarostnou povahu. Byla šarmantní a nikdy se neostýchala. Nebála se ani zákazníků, kteří působili nepřívětivě, a přátelsky komunikovala i s cizinci, kteří nemluvili japonsky.

Kei si všimla dívky, která seděla na tom místě.

„Vítej,“ pozdravila jako obvykle a usmála se na ni. Její úsměv byl ještě víc okouzlující než obvykle a mluvila malinko vyšším hlasem.

Dívka se trošku napřímila a lehce sklonila hlavu. Přitom z ní nespustila oči.

Kei jen zareagovala úsměvem a odcupitala směrem k zadní místnosti.

„Jak jsi dopadla?“ zastavil ji Nagare s vážnou tváří. Kei se vrátila z gynekologie, a tak ho zajímala jen jedna věc.

Kei zaťukala na svoje zatím ploché břicho a s nádherným úsměvem na tváři udělala prsty gesto vyjadřující vítězství.

„Tak přece?“ řekl Nagare. Ještě víc přimhouřil své úzké oči a dvakrát lehce kývl. Kei dobře věděla, že když je Nagare šťastný, tak své pocity neumí dát otevřeně najevo. Spokojeně pozorovala jeho obličej.

Dívka, která seděla na tom místě, jejich rozhovor sledovala svýma kulatýma očima a s úsměvem na tváři.

Kei si jejího pohledu vůbec nevšímala a znovu vyrazila k zadní místnosti. Jako by to byl nějaký signál, dívka na Kei nečekaně hlasitě zavolala.

„Promiňte.“

Kei se zastavila. „Ano?“ odpověděla automaticky a podívala se velkýma kulatýma očima na dívku.

Dívka před jejím pohledem sklopila zrak a začala se vrtět, jako by se styděla.

„Copak?“ zeptala se Kei.

Dívka odhodlaně zvedla hlavu. Ve tváři měla nádherný, upřímný výraz. Byl úplně jiný než ten chladný pohled, kterým ještě před chvílí častovala Nagareho.

„No, já jen že…“

„Co?“

„Ráda bych se s vámi vyfotila.“

Kei překvapeně zamrkala. „Se mnou?“ zareagovala na její slova.

„Ano,“ odpověděla dívka rozhodně a přímočaře.

„S ní?“ okamžitě se ujišťoval Nagare a ukázal prstem na Kei.

„Ano,“ odpověděla dívka energicky.

„Takže ty ses přišla setkat se švagrovou?“

„Ano,“ odpověděla okamžitě i na Kazuinu otázku.

Kei se při nečekaném vyznání neznámé dívky rozzářily oči a ani na okamžik nezaváhala. Nikdy nebyla stydlivá a ani nebyla vůči ničemu nedůvěřivá. A tak jí dokonce ani nevadilo, že neví, kdo ta dívka je a z jakého důvodu se s ní chce vyfotit.

„Co? Opravdu? Můžu si jen trochu upravit mejkap?“ Ještě to ani nedořekla a už si z kabelky vytáhla kosmetické pouzdro a začala se upravovat.

„Už není čas,“ namítla však dívka.

„Aha.“

Kei samozřejmě dobře znala pravidla. Začervenala se a zacvakla pouzdro.

Obvykle je to tak, že ten, kdo požádá o společnou fotku, přistoupí k člověku, se kterým se chce vyfotit. Avšak v tomto případě se dívka musela řídit pravidlem a nemohla se z místa vzdálit. Kei podala igelitovou tašku a slaměný klobouk Kazu a postavila se vedle dívky.

„A foťák?“ zeptala se Kazu.

Dívka jí podala fotoaparát, který měla položený na stole.

„Co to je? Tohle že je foťák?“ zareagovala Kei překvapeně, když ho uviděla. A nebylo divu. Fotoaparát byl velikosti vizitky a vypadal jako obyčejná průhledná plastová karta.

„Ten je ale tenký!“ zajásala Kei. Prohlížela si ten průhledný fotoaparát, který dívka podala Kazu, ze všech stran.

„Už není čas,“ pokárala ji dívka klidným hlasem, protože se chovala rozpustile jako malé dítě.

„Ano, omlouvám se,“ pokrčila Kei rameny a znovu se postavila vedle dívky.

„Ták, už to bude.“

„Dobře.“

Kazu na ně namířila fotoaparát. Nevypadal nijak zvlášť složitě. Dotkla se tlačítka, které se zobrazilo na displeji.

Cvak.

„Co? Počkej chvilku, to už fotíš?“ Mezitím, co si Kei prohrábla prsty ofinu, aby si trochu poupravila účes, zmáčkla Kazu spoušť a vrátila fotoaparát dívce.

„Cože? Kdys nás vyfotila?“

Dívka i Kazu se chovaly velmi profesionálně. Kei měla hlavu plnou otazníků a byla trochu zmatená.

„Moc vám děkuju,“ řekla dívka a najednou dopila zbytek kávy.

„Ještě okamžik…“ chtěla ji zastavit Kei, ale dívka se proměnila v páru. Ta začala stoupat ke stropu a pod ní se zjevila žena v šatech. Na první pohled to vypadalo jako transformační trik nindžů.

Ti tři v kavárně už byli na tento úkaz zvyklí, takže je to nijak zvlášť nepřekvapilo, ale kdyby to viděl nějaký zákazník, který o něčem takovém neměl ani potuchy, tak by ho to zcela jistě pořádně překvapilo. Proto v kavárně v takovém případě tvrdí, že se jedná o obyčejný trik. A pokud by se některý zákazník zeptal, jak ten trik dělají, tak pochopitelně nemohou odpovědět.

Žena v šatech, která se objevila pod stoupající párou, si dál četla knížku, jako by se nic nedělo, ale když si všimla podnosu, který ležel před ní na stole, rychle ho pravou rukou odstrčila. Jako by tím říkala Odneste ho!

Kei se chystala podnos uklidit, ale Nagare se toho ujal a s hlavou lehce nakloněnou na stranu zmizel v kuchyni.

„Kdopak to asi byl?“ zamumlala Kei. Vzala si od Kazu zpátky igelitovou tašku a slaměný klobouk a odešla do zadní místnosti.

Kazu upřeně hleděla na to místo, na kterém seděla žena v šatech, a z jejího výrazu bylo znát, že jí něco vrtá hlavou. Zatím totiž z budoucnosti nepřišel nikdo, kdo by se chtěl setkat s Nagarem, Kei nebo s ní. Nedávalo totiž smysl, aby se někdo schválně vrátil do minulosti kvůli setkání se zaměstnancem kavárny, se kterým se mohl vidět prakticky kdykoli. A přesto tu byla tahle dívka, která se přišla setkat s Kei.

Kazu se nikdy nesnažila zjistit, kdo a z jakého důvodu z budoucnosti přišel. I kdyby přišel třeba vrah, tak by se do jeho důvodů nijak nepletla. Bylo tu přece pravidlo, že ať udělá člověk v minulosti cokoli, přítomnost tím stejně nijak nezmění. Došlo by k takovému sledu událostí, aby pravidlo zůstalo zachováno. Představme si třeba, že by do kavárny přišel z budoucnosti muž s pistolí, střelil nějakého hosta a ten umíral. To, zda by se jednalo o záměr či nehodu, nehraje žádnou roli. Bylo by to sice nešťastné, ale pokud ten zraněný zákazník žije v budoucnosti, tak i kdyby byl zasažen přímo do srdce, za žádných okolností by neumřel.

Takové je pravidlo.

Kazu nebo někdo jiný v kavárně by nejspíš zavolal sanitku a také policii. Sanitka by vyrazila ke kavárně. Rozhodně by neuvázla v zácpě. Zvládla by dojet z pohotovosti do kavárny a z kavárny do nemocnice nejkratší možnou cestou a v nejkratším možném čase. Situace by ale možná pokračovala tak, že by se lékaři na pacienta podívali a jednohlasně došli k závěru, že ho nelze zachránit. Ovšem toho dne by nemocnici náhodou navštívil jeden z nejlepších světových chirurgů a nabídl se, že bude pacienta operovat. I kdyby měl postřelený muž krevní skupinu velmi vzácného typu, kterou má pouze jeden člověk z několika desítek tisíc lidí, v nemocnici by čirou náhodou měli zásobu zrovna této krve. A asistující lékaři by byli rovněž skvělí a operace by dopadla dobře. Podle názoru slavného chirurga, který by operaci provedl, by bylo bývalo stačilo, aby se sanitka o minutu opozdila nebo kulka zasáhla srdce o milimetr vedle, a pacienta by se už zřejmě zachránit nepodařilo. Veškerý personál by proto mluvil o zázraku, ale tohle by zázrak nebyl. Tohle je pravidlo. Existuje toto jasné pravidlo, a proto je dané, že postřelený muž by musel přežít.

A právě proto, že existovalo takovéto pravidlo, se Kazu nestarala o to, kdo a za jakým účelem z budoucnosti přišel. Nijak ji to netrápilo, protože jakékoli činy návštěvníků z budoucnosti byly zbytečné.

„Můžeš, prosím tě?“ ozval se Nagare z kuchyně.

Kazu se otočila a spatřila Nagareho, jak drží v rukou podnos s šálkem čerstvě připravené kávy pro ženu v šatech. Kazu si od něj podnos vzala a zamířila s ním k místu, kde žena seděla. Chvilku ji upřeně pozorovala a hlavou se jí honily různé myšlenky. Proč jen ta dívenka přišla? Pokud to bylo skutečně proto, aby se vyfotila se švagrovou, tak to se přece kvůli tomu nemusela schválně vracet do minulosti…

Cink-cink

„Vítejte!“ zvolal Nagare.

Kazu se vzpamatovala a postavila před ženu v šatech šálek s kávou. Zdá se mi, že přehlížím něco důležitého. Zavrtěla trochu hlavou, aby podobné pocity zahnala.

„Dobrý den.“ Do místnosti vstoupila Kótake. Zrovna se vracela z práce. Měla na sobě limetkově zelené tričko s límečkem, bílou sukni a černé lodičky. Přes rameno jí visela taška.

„Paní Kótake,“ ozval se Nagare. V tom okamžiku se k němu Kótake obrátila zády.

„Jé, promiňte… paní Fusagi!“ opravil se.

Kótake se spokojeně usmála a sedla si na místo u barového pultu. Byly to asi tři dny, co se vrátila do minulosti a dostala od Fusagiho dopis, který jí předtím nedokázal dát. Od toho dne všem zakázala, aby ji oslovovali dívčím jménem. Nyní se jí zamlouvalo oslovení Fusagi.

Kótake si odložila tašku na vedlejší židli. „Kávu,“ objednala si trochu afektovaně, s hlavou nakloněnou na stranu.

„Jistě,“ odpověděl Nagare. Sehnul se a zády ke Kótake začal kávu připravovat.

Kótake se rozhlédla po prázdné kavárně, pokrčila rameny a vzdychla. Vypadala trochu zklamaně, možná si říkala, že kdyby tu byl Fusagi, mohli by jít domů spolu.

Kazu, která rozhovor mezi Nagarem a Kótake s úsměvem sledovala, obsloužila ženu v šatech. „Udělám si přestávku,“ oznámila a zmizela v zadní místnosti. Nagare neodpověděl.

„Jen běž,“ odpověděla Kótake místo něho a zamávala jí.

Byla polovina srpna a léto bylo na samém vrcholu. Ale Kótake pila horkou kávu i v létě. Milovala vůni čerstvě uvařené kávy. Studenou variantu si nedokázala vychutnat tak jako horkou. Pokaždé ji pro ni chystal Nagare. Obvykle kávu připravoval v kávovém sifonu. Ten funguje tak, že se do baňky nalije horká voda, která se ohřívá nad kahanem. Vařící voda se odpařuje trychtýřem, ve kterém dochází k extrakci kávy z namletých zrn. Avšak pro pravidelné zákazníky, kteří stejně jako Kótake dokázali ocenit chuť kávy i její aroma, připravoval kávu ručně překapávanou. Ta se dělá tak, že se do nádoby vloží papírový filtr, do něho se nasypou namletá zrna a zalijí horkou vodou. Nagare věřil, že při této metodě je možné způsobem, jakým se voda nalévá, a její teplotou regulovat hořkost a svíravou trpkost výsledné kávy. V tichém prostoru kavárny, ve kterém nehraje žádná hudba, bylo slyšet jemný zvuk kávy filtrující se kapku po kapce do konvice. Kótake se do toho zvuku zaposlouchala a spokojeně se usmívala. I takovou chvilku si vychutnávala.

Mimochodem, Kei používala automatický kávovar. Stisknutím jediného tlačítka se umlela kávová zrnka i nastavila chuť, takže Kei, která neměla na přípravu kávy nijak vyhraněný názor, nepoužívala nic jiného. Někteří stálí zákazníci, kteří si přicházeli vychutnat svůj šálek kávy, si ho ani neobjednali, pokud v kavárně nezastihli Nagareho. Ale ať připravil kávu Nagare nebo Kei, cena zůstávala samozřejmě stejná. Kazu k přípravě často používala kávový sifon. Neměla k tomu žádný speciální důvod. Jen to, že ráda pozorovala, jak se vroucí voda z baňky odpařuje do trychtýře. Ruční překapávání jí připadalo náročné.

Nagare naservíroval svou speciální kávu Kótake. Ta, s šálkem kávy před sebou, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Byl to okamžik blaženosti.

V této kavárně se zásadně servírovala moka káva, kterou upřednostňoval Nagare a která je charakteristická svým skvělým aroma. Ti, co si na vůni kávy potrpí jako Kótake, jí neodolají, ale některým vadí silná kyselost, která je pro ni rovněž charakteristická. Dá se říct, že si tato káva vybírá své zákazníky. Člověk ji totiž buď miluje, nebo nesnáší.

Stejně jako tomu bylo s máslem, Nagaremu činilo radost sledovat zákazníky, jak si vůni kávy vychutnávají. Jeho už tak úzké oči se přitom ještě víc zúžily.

„Tak si říkám…“ promluvila Kótake, užívající si kávové aroma, jako by si na něco vzpomněla. „Hirai měla včera i dnes zavřeno, že jo? Víte o tom něco?“

Hirai, ta žena s natáčkami, provozovala ani ne deset metrů od kavárny snack bar. Byla to malá provozovna, ve které bylo u pultu pouze šest míst k sezení, ale dařilo se jí. Otevírala, v kolik se jí chtělo, ale otevřeno měla prakticky po celý rok. Od té doby, co začala bar provozovat, neměla ani jednou zavřeno. Každý večer čekalo před barem několik stálých zákazníků a občas se dovnitř vměstnalo i víc než deset hostů. Někteří samozřejmě museli pít vestoje.

Do baru nepřicházeli jen muži. Hirai byla oblíbená i u žen. Mluvila na rovinu a občas svou otevřeností zasáhla něčí bolavé místo, ale nebyla v tom zlá vůle, a tak si z toho nikdo nic nedělal. Nejspíš se už taková narodila. Ať řekla cokoli, všechno jí prošlo. Měla velmi nápadný vzhled i oblečení a nezáleželo jí na tom, co o tom soudí ostatní. Záleželo jí však na dobrém chování. Vyslechla si každý názor, pokud jej považovala za správný, ale pokud s ním nesouhlasila, tak třeba ani nereagovala, ba dokonce ani v případě, že se jednalo o vysoce postaveného hosta. Někteří zákazníci byli štědří a nešetřili penězi, ale Hirai si nikdy nevzala víc, než kolik skutečně utratili. Někteří na ni chtěli udělat dojem luxusními dárky, ale ani ty Hirai nikdy nepřijala. Dokonce se mezi nimi našli i tací, kteří nabízeli, že jí koupí dům nebo byt, mercedes či ferrari, šperky a podobně, ale Hirai je pokaždé odbyla, že nemá zájem. Příležitostně k ní do baru zavítala i Kótake. Bylo to místo, kde si člověk skleničku skutečně užil.

Tenhle její snack bar, kam se každý den těšili pravidelní zákazníci, byl už dva dny zavřený. Nikdo neznal důvod, a tak si o ni dělala Kótake právem starost.

Jakmile přišla řeč na Hirai, Nagare zvážněl.

„Co? Co se děje?“ vyhrkla Kótake trochu překvapeně.

„Její sestra… měla dopravní nehodu…“ zamumlal Nagare tlumeným hlasem.

„Cože?“

„A tak jela Hirai domů…“

„To je hrozné!“ Kótake ulpěla pohledem na kávě, černé jako noc.

Kótake její mladší sestru Kumi také znala. Jezdila za Hirai, která utekla z domu, aby ji přesvědčila k návratu. Kótake slyšela, že poslední rok či dva Hirai sestřiny návštěvy obtěžovaly a víckrát se s ní nesetkala, než setkala. I přesto za ní Kumi jezdila pravidelně, tak jedenkrát do měsíce.

Byly to teprve tři dny, co tu Kumi opět byla. Nehodu měla cestou zpátky. Do malého vozu, který řídila, čelně narazil náklaďák, který jel v protisměru a jehož řidič na okamžik usnul. Pro Kumi přijela záchranka, ale ještě před příjezdem do nemocnice vydechla naposled.

„To je strašné…“

Kótake se kávy ani nedotkla. Tenký proužek páry, který stoupal vzhůru, se už rozplynul. Nagare stál se založenýma rukama a mlčky hleděl dolů.

Hirai mu to dala vědět textovou zprávou. Zřejmě proto, že Kei neměla mobil. Ve zprávě zmínila okolnosti nehody a také to, že na nějakou dobu zavře bar. Napsala to stručně a věcně, jako by se to týkalo někoho jiného. Kei měla o Hirai strach, a tak si půjčila od Nagareho mobil a poslala jí zprávu, ale Hirai zatím neodpověděla.

Její rodina žila ve městě Sendai, v prefektuře Mijagi. Dobře zavedený rjokan, tradiční hotel v japonském stylu, který vlastnili, se nacházel ve čtvrti Aoba. Byl postaven před sto osmdesáti lety a jmenoval se Takakura, což znamená pokladnice.

Město Sendai je známé nádherným festivalem pořádaným každoročně na oslavu svátku Tanabata. Bambusová výzdoba, sasakazari, je v tomto městě specifická tím, že sestává z pětice papírových dekorací zavěšených na více než deset metrů dlouhé bambusové tyči, z nichž každá je tvořena květinovou koulí a dlouhými stuhami, které pod ní visí uspořádané do kruhu. A nesmí chybět ani drobné ozdoby, společně označované jako sedm dekorací, mezi něž patří barevné papírové proužky, na které se píší přání, papírové kimono či papíroví jeřábi, jež mají člověku splnit různá přání, zajistit pracovní úspěchy či pevné zdraví. Festival na oslavu Svátku hvězd se ve městě Sendai koná vždy od šestého do osmého srpna, bez ohledu na to, na jaké dny toto datum připadne. Za několik dní začnou v nákupní čtvrti kolem hlavního nádraží s přípravou dekorací. Tato obrovská letní událost přiláká každoročně přes dva miliony návštěvníků. Pro hotel Takakura, vzdálený jen asi deset minut taxíkem od nádraží, v jehož okolí se festival koná, to bylo samozřejmě nejrušnější období roku.

Cink-cink

„Vítejte!“ zvolal Nagare nezvykle radostně. Už bylo načase trochu rozptýlit ponurou atmosféru.

Také Kótake zvuk zvonku inspiroval k tomu, aby se pohodlněji usadila a konečně se natáhla po šálku. Z kávy už nestoupala pára.

„Vítejte,“ ozvala se Kei. Jakmile zaslechla zacinkání, vyšla v zástěře ze zadní místnosti.

Avšak nikdo nevešel. Vchod do kavárny je poněkud netypický. Z úrovně ulice se nejprve musí sejít po schodech k velkým, asi dvoumetrovým dveřím s krásně lesklým přírodním povrchem. Jsou zdobené řezbami v evropském stylu a stíny, které se na nich tvoří, vyvolávají zdání luxusu. Mezi těmito dveřmi a vstupem do kavárny je místnost s hliněnou podlahou, kterou je potřeba projít. Takže když se rozezní kravský zvonec, není hned jasné, kdo jde.

Stále nikdo nepřicházel. Nagare tázavě naklonil hlavu na jednu stranu, a vtom se ozval známý hlas.

„Pane šéf! Kei! Sůl! Přineste mi někdo sůl!“

„Hirai?“

Kei zamrkala a upřela své velké oči na Nagareho. I kdyby už bylo po pohřbu a po všem, co s tím souviselo, rozhodně nečekala, že se Hirai vrátí tak rychle. I Nagare zůstal na okamžik stát v úžasu. Zrovna se s Kótake o té smutné události bavili, a tak ho Hirai svou obvyklou přemírou elánu nejspíš trochu zaskočila.

Hirai zřejmě chtěla přinést sůl na rituální očistu, ale znělo to úplně stejně, jako když matka v kuchyni vesele připravuje večeři.

„Honééém!“ Teď ještě navíc zněla trochu smyslně.

„Dobře, už jdu.“ Nagare se konečně rozhýbal. V kuchyni popadl malou nádobku s kuchyňskou solí a napůl klusem pospíchal ke vchodu.

Před vchodem bez dveří zřejmě čekala Hirai, hýřící barvami jako vždy. Kótake si pomyslela, že se vzhledem k situaci chová dost nevhodně. Že by to s tou smrtí její sestry nebyla pravda? Vzájemně se na sebe s Kei podívaly. Na Kei bylo znát, že si myslí to samé.

„Jsem úplně hotová,“ přišourala se Hirai dovnitř. Její chůze byla stejně nedbalá jako jindy, ale neměla na sobě nic červeného, růžového ani jinak nápadného. Místo toho byla oblečená ve smutečních šatech. Ani hlavu neměla plnou natáček jako obvykle, ale vlasy měla pečlivě upravené. Ve smutečním vypadala jako úplně jiný člověk. Posadila se k prostřednímu stolu a zvedla pravou ruku.

„Můžu poprosit o skleničku vody?“ požádala Kei.

„Samozřejmě,“ odpověděla Kei a vyrazila přehnaně rychle pro vodu do kuchyně.

„Uf,“ ulevila si Hirai a rozvalila se na židli s rukama a nohama od sebe. Na pravé ruce se jí houpala kabelka. Nagare, stále ještě s nádobkou soli v ruce, a Kótake z místa u barového pultu ji s vážnou tváří pozorovali. Kei se vrátila se sklenicí vody.

„Díky.“ Hirai si odložila kabelku na stůl, okamžitě sklenici popadla a celou ji naráz vyprázdnila. Kei se při pohledu na to, s jakou chutí Hirai pije, zvedla brada, jako by pila s ní. „Ááá,“ ulevila si Hirai. „Ještě jednu,“ požádala a podala Kei prázdnou sklenici. Kei si ji od ní vzala a hned odešla do kuchyně. Hirai si hřbetem ruky nedbale otřela pot z čela a znovu si oddechla.

Nagare ji celou dobu sledoval.

„Hirai,“ promluvil k ní.

„Co?“

„No, jak bych to…“

„Jak bys co?“

„No, prostě…“

„?“

„Upřímnou soustrast…“

Hirai se chovala, jako by se nic nedělo, a tak Nagare opatrně hledal vhodná slova, aby jí projevil účast.

Kótake také nevěděla, co říct, a jen tak seděla se skloněnou hlavou.

„Myslíš sestru?“

„No, ano…“

„No, co na to říct… odešla tak náhle…“ odpověděla Hirai a pokrčila rameny.

Kei přinesla druhou sklenici vody. Trochu rozpačitá z jejího chování podala Hirai vodu a s vážnou tváří také sklonila hlavu.

„Díky.“ Hirai vypila najednou i druhou sklenici.

„Prý ten náraz byl do špatného místa… prý měla smůlu,“ řekla věcně, úplně jako by mluvila o něčem, co se stalo někomu cizímu.

Kótake svraštila obočí.

„Byl dneska?“

„Co?“

„Pohřeb, samozřejmě.“ Kótake dala najevo, že je jí chování Hirai nepříjemné.

„Jo, podívejte…“ řekla. Vyskočila ze židle a zatočila se dokolečka, aby se předvedla ve svých smutečních šatech.

„Překvapivě mi sluší, nemyslíte? Vypadám v nich asi klidněji.“ Hirai zapózovala úplně jako modelka z reklamního letáku a nadmula se pýchou.

Osoba, která zemřela, byla její mladší sestra. Pokud to byla skutečně pravda, tak se Hirai v této situaci chovala dost bezcitně.

Kótake to zjevně rozladilo. „Mohlas tam přece ještě zůstat, ne?“ zeptala se zostra a v její tváři bylo znát znechucení. Chudák sestra se musí otáčet v hrobě, měla nejspíš na jazyku, ale ovládla se.

Hirai se přestala chovat afektovaně. Znovu se ledabyle posadila a zatřepala rukama.

„To bych vážně ráda… Ale taky mám podnik…“ odpověděla. Zdálo se, že rozumí, co jí chce Kótake říct.

„Ale přesto…“

„Nech to být, prosím.“ Hirai se natáhla po kabelce a vytáhla si cigaretu.

„Takže je všechno v pořádku?“ zeptal se Nagare a oběma rukama si pohrával s nádobkou soli.

„Co jako?“ odsekla Hirai. S cigaretou v ústech si prohlížela vnitřek kabelky a zamračeně hledala zapalovač, který nikde nemohla najít.

Nagare vytáhl zapalovač z kapsy a podal jí ho.

„Rodiče jsou smrtí tvé sestry jistě zdrceni, a tak jsi s nimi měla aspoň nějaký čas pobýt…“

Hirai si vzala od Nagareho zapalovač a zapálila si.

„Hm, no, normálně by to tak bylo…“ připustila. Vyfoukla kouř a oklepala popel do popelníku. Vzhůru pomalu stoupal cigaretový kouř a pak se rozplynul. Hirai ten stoupající proužek kouře doprovázela očima.

„Neměla jsem ale kde zůstat,“ pronesla s kamennou tváří.

Nagare a Kótake na ni nechápavě zírali, jako by okamžitě nerozuměli, co jim říká.

Hirai se na ně podívala. „Já nemám kde zůstat,“ dodala a popotáhla z cigarety.

„Nemáš kde zůstat?“ zeptala se Kei a hleděla přitom na Hirai se starostlivým výrazem ve tváři.

Hirai na její otázku odpověděla způsobem, jako by spolu klábosily o všedních záležitostech.

„Hele, sestra za mnou přijela a cestou zpátky měla nehodu, že jo? No a tak podle rodičů je to moje vina,“ vysvětlila.

„To snad…“ Kei ještě chtěla říct ne, ale přerušil ji kouř, který Hirai vyfoukla.

„No, ale je to tak,“ prohodila nedbale.

„Tolikrát sem přijela, znovu a znovu, a pokaždé jsem ji odehnala…“

Kei, která jí před třemi dny pomáhala se před Kumi schovat, hleděla s lítostivým pohledem do země. Hirai si toho nevšímala a pokračovala.

„A rodiče… ti se mnou ani nepromluvili.“ Z tváře jí zmizel úsměv. „Ani slovo.“

Hirai se o smrti své sestry dozvěděla od vrchní servírky, která pracovala v hotelu už spoustu let. V posledních několika letech Hirai nezvedala telefon nikomu z hotelu, respektive z domova, a ani nikomu, kdo v hotelu pracoval. Možná v tom tentokrát byla nějaká předtucha, a tak když jí před dvěma dny časně ráno zazvonil mobil a na displeji se objevilo telefonní číslo vrchní servírky, okamžitě ji přepadl nepříjemný pocit a telefon zvedla. Jediné, co na uplakaný hlas dokázala říct, bylo aha a zavěsila. Popadla peněženku a vyrazila taxíkem domů.

Řidič, který ji vezl, byl údajně bývalý bavič. Celou cestu, aniž by ho o to žádala, ji zasvěcoval do svého umění. Jeho historky byly překvapivě zábavné a pokaždé, když si nějakou vyslechla, se v malém prostoru taxíku svíjela smíchy. Chechtala se znovu a znovu a z očí jí u toho tekly slzy. Mezitím taxi zastavilo před hotelem Takakura, kde se Hirai narodila a vyrůstala. Cesta z ranního Tokia trvala pět hodin. Jízdné přesáhlo 150 tisíc jenů, ale Hirai platila v hotovosti, a tak se taxikář spokojil se zaokrouhlenou částkou a v dobrém rozmaru odjel.

Teprve když vystoupila z taxíku, tak si všimla, že je jenom v pantoflích. A ve vlasech měla stále ještě natáčky. Bylo těsně před polednem a na Hirai, oblečenou jen v tílku, nemilosrdně pražilo slunce. Najednou jí po těle začaly stékat velké kapky potu, ale kapesník u sebe neměla. Vydala se po štěrkové cestičce vedoucí od hotelu Takakura k jejich domu, který stál hned za hotelem. Byl to tradiční japonský dům a od doby, kdy byl postaven, nebyl nijak upravován.

Prošla velkou tradiční zastřešenou branou a před sebou uviděla vchod do domu. I po třinácti letech, co odtud odešla, zůstalo všechno při starém. Úplně jako by se tu zastavil čas, pomyslela si. Zkusila otevřít posuvné dveře, byly odemčené. Hlučně je odsunula a vkročila na betonovou podlahu. Uvnitř bylo chladno, až jí z toho přeběhl mráz po zádech. Ačkoli byl den, na chodbě, kterou pokračovala ze zádveří, byla naprostá tma. Pro interiér tradičních japonských domů je to typické, ale Hirai připadalo, že tma je všudypřítomná.

Na chodbě panovalo naprosté ticho, ozývalo se pouze skřípání podlahy pod jejími kroky. Místnost s rodinným buddhistickým oltářem byla hned za obývacím pokojem. Nahlédla dovnitř a na otevřené verandě spatřila malou shrbenou postavu svého otce Jasua, který k ní stál zády a upřeně pozoroval vnitřní zahradu s bujnou zelení.

Před vstupem na terasu ležela Kumi. Byla oblečená do bílé jukaty a přes ni měla přehozené světle růžové vzorované kimono, které po celé generace nosily ženy stojící v čele Takakury. Těsně před tím, než Hirai vstoupila, byl Jasuo zřejmě u Kumi, protože stále ještě svíral v ruce bílou látku, kterou se obvykle zakrývá tvář zemřelého. Matka Mičiko v místnosti nebyla.

Hirai se posadila a hleděla Kumi do tváře. Vypadala klidně, skoro jako by jen podřimovala. Hirai ji jemně pohladila po tváři a v duchu si ulevila. Někdy, když dojde při nehodě k těžkému poranění obličeje, položí zemřelého do rakve omotaného obvazem jako mumii. Hirai slyšela, že došlo k čelní srážce s náklaďákem, a tak byla při pohledu na její pěkný obličej ze srdce ráda.

Její otec dál hleděl do zahrady.

„Tatínku…“ oslovila Hirai otce, který k ní byl otočený zády. Měl to být jejich první rozhovor od doby, kdy před třinácti lety odešla z domu.

Jasuo však nijak nereagoval a zůstal stát zády k ní. Bylo jen slyšet, jak slabě popotáhl nosem. Hirai se ještě chvilku dívala Kumi do tváře, pak pomalu vstala a tiše odešla z místnosti.

Ulice města byly kvůli přípravám na nadcházející festival Tanabata plné lidí. Hirai, stále ještě s natáčkami ve vlasech, v tílku a pantoflích, jimi bloumala až do setmění. Cestou si v centru koupila smuteční šaty a zamluvila hotel.

V den pohřbu viděla svou matku Mičiko, jak se statečně drží po boku otce, který se rozplakal. Hirai neseděla na místě pro rodinu, ale mezi ostatními smutečními hosty. S matkou se na sebe jen jednou podívaly, ale nemluvily spolu. Pohřeb proběhl bez problémů, avšak Hirai jen zapálila vonnou tyčinku a hned odešla, aniž by se s někým pozdravila.

Z konce cigarety jí tiše odpadl dlouhý kus popela. Hirai si toho všimla.

„Ták… a to je celé,“ dovyprávěla a uhasila zbytek cigarety.

Nagare hleděl do země, Kótake, s rukou na hrnku, se nehýbala. Kei Hirai ustaraně pozorovala.

Hirai se na všechny tři podívala a vzdychla. „Já prostě nevím, jak v podobných smutných záležitostech chodit,“ utrousila, jako by toho všeho už měla plné zuby.

„Hirai,“ chtěla něco říct Kei, ale Hirai ji gestem ruky zastavila.

„Takže se přestaňte takhle mračit a ptát se mě, jestli jsem v pořádku a podobně,“ zdůraznila.

Kei vypadala, že chce pořád ještě něco říct, a tak Hirai pokračovala.

„Možná to na mně není znát, ale jsem z toho opravdu smutná. Není přece potřeba dávat takové pocity najevo celým tělem, ne?“ vysvětlovala. Zněla přitom, jako by uklidňovala plačící dítě. Byla už prostě taková – vypadala, že ji nic nemůže vyvést z míry. Kdyby byla na jejím místě Kei, tak by nejspíš několik dní v kuse probrečela. Kótake by držela smutek, jak se patří. Nějaký čas by oplakávala zesnulou a chovala by se zdrženlivě. Ale Hirai nebyla ani Kei ani Kótake.

„Můj způsob truchlení je takový, jaký je…“ Najednou vstala a popadla kabelku.

„Takže tak…“ dodala a vykročila ke dveřím.

Nagare, když kolem něj procházela, zamumlal jakoby pro sebe: „Tak proč jsi sem vlastně přišla?“

Hirai se u vchodu zastavila a zůstala nehybně stát.

„Proč jsi přišla nejdřív sem a nešla rovnou domů?“ zeptal se nevzrušeně, zády k ní.

Hirai chvíli mlčela.

„Prokoukl jsi mě…“ zamumlala a povzdechla si. Otočila se a šla zpátky k místu, kde předtím seděla.

Nagare se na ni ani nepodíval a upřeně hleděl na nádobku se solí.

Hirai se vrátila na své místo a posadila se.

„Hirai…“ promluvila Kei a přistoupila k ní s dopisem v ruce. „Tady…“ váhavě jí ho podala.

„Tys ho nevyhodila?“ Hirai dopis hned poznala. Byl to zcela jistě ten dopis, co jí Kumi napsala před třemi dny tady v kavárně. Hirai požádala Kei, aby ten dopis vyhodila, a ani si nepřečetla, co v něm stálo.

Hirai si třesoucí se rukou dopis převzala. Byl poslední, který Kumi napsala.

„Nikdy by mě nenapadlo, že ti ho budu předávat za takových okolností,“ řekla Kei a omluvně sklonila hlavu.

„Hm, já vím… děkuju,“ odpověděla Hirai a vytáhla z nezalepené obálky nadvakrát přeložený list dopisního papíru.

Obsah byl přesně takový, jaký Hirai čekala. Stály v něm stejné otravné věci jako vždycky, ty co už Hirai unavovalo číst, ale přesto jí z očí vytryskl proud slz.

„Ani jsem se s ní nesetkala a takhle to dopadlo,“ řekla Hirai a popotahovala přitom. „Jen ona jediná to nevzdala a znovu a znovu za mnou jezdila…“

Když za ní Kumi poprvé přijela do Tokia, bylo Hirai čtyřiadvacet a Kumi osmnáct let. V té době ji Hirai stále ještě brala jako svoji roztomilou sestřičku, a tak spolu občas byly za zády rodičů alespoň v nějakém kontaktu. Kumi byla její ochotná a úslužná mladší sestra. Byla sice ještě na střední škole, ale v době, kdy neměla vyučování, už pomáhala v hotelu. Když Hirai odešla z domu, rodiče okamžitě přenesli všechna svá očekávání a naděje na Kumi a ta se ještě předtím, než dosáhla plnoletosti, stala tváří zavedeného hotelu Takakura jakožto jeho budoucí provozovatelka. Už v té době začala Hirai přesvědčovat, aby se vrátila domů. Byla povinnostmi v hotelu velmi vytížená, avšak jednou za dva měsíce si to pokaždé nějak zařídila a přijela do Tokia, aby se s Hirai mohla setkat. Protože se jednalo o její roztomilou sestřičku, Hirai se s ní zpočátku pokaždé setkala a vyslechla ji, ale postupem času jí to začalo být na obtíž. Za poslední rok nebo dva se s ní nesetkala ani jednou. Začala před ní utíkat. Naposledy se před ní schovala tady v kavárně a vůbec se jí neukázala. Dokonce si ani nepřečetla její dopis a chtěla ho vyhodit.

Hirai vložila dopis, který jí Kei předala, zpátky do obálky.

„Je mi to jasné. Je mi jasné, že ať udělám cokoli, přítomnost tím nezměním. Ale i tak mě vraťte do toho dne. Prosím!“

Hirai se zatvářila vážně, jako ještě nikdy předtím, a hluboce sklonila hlavu.

Nagare ještě víc přivřel své úzké oči a upřeně hleděl dolů na Hirai, sedící se svěšenou hlavou. Ten den, který měla Hirai na mysli, byl před třemi dny, kdy Kumi přišla sem do kavárny těsně před tím, než měla autonehodu. To samozřejmě věděl i Nagare. Hirai žádala o možnost setkat se se svou mrtvou sestrou.

Kei s Kótake ani nedýchaly a s napětím čekaly, co Nagare odpoví. V místnosti se rozhostilo nepříjemné ticho. Jen žena v šatech si četla knihu, jako by se nic nedělo.

Kavárnou se rozlehlo bouchnutí. To Nagare postavil na pult nádobku se solí. Potom se bez jediného slova sebral a odešel do zadní místnosti.

Hirai zvedla hlavu a zhluboka se nadechla. Ze zadní místnosti bylo slabě slyšet Nagareho, jak volá Kazu.

„No ale…“

„Já vím.“

Kótake chtěla něco říct, ale Hirai ji přerušila, jako by to nechtěla slyšet, a přistoupila k ženě v šatech.

„No, jak jsem zrovna říkala, mohla bych si sem sednout?“

„Hi… Hirai!“ zavolala Kei chvatně.

„Tak můžu?

Hirai si Kei nevšímala a požádala se sepnutýma rukama, jako by se modlila. Vypadala u toho sice trochu hloupě, ale myslela to naprosto vážně.

Avšak žena v šatech nehnula ani brvou. To Hirai rozzlobilo.

„Slyšíte mě? Nedělejte, že mě neslyšíte. Uvolníte mi to místo?“ řekla a položila ženě v šatech ruku na rameno.

„Ne, to… to nesmíš!“

„Prosím!“

Hirai Kei vůbec neposlouchala a zatáhla ženu v šatech silně za ruku, aby to místo získala.

„Hirai!“ zakřičela Kei a v tom okamžiku žena v šatech vytřeštila oči a zlostně na Hirai pohlédla. Hirai najednou ucítila, že je její tělo mnohonásobně těžší. Měla pocit, jako by se zvětšila zemská gravitace. Světla v kavárně se rozblikala jako plamínky svíček ve větru a místností se zničehonic začalo rozléhat hrůzostrašné kvílení, přicházející z jiného světa. Hirai, neschopné jediného pohybu, se podlomila kolena a klesla na všechny čtyři.

„Co to je, tohle…?“

Kei si povzdechla. „Říkala jsem ti, ať toho necháš,“ řekla vyčítavě.

Hirai dobře znala pravidla, ale o prokletí nic nevěděla. Zákazníci, kteří se hodlali vrátit do minulosti, si to obvykle rozmysleli, když se o nepříjemných pravidlech dozvěděli.

„Démon! Ďábel!“ zakřičela Hirai.

„Ne, je to jen duch,“ pronesla Kei klidně.

Hirai ležela na podlaze a nadávala na ženu v šatech, té se to ale nijak nedotklo.

„Ale ne!“ zvolala Kazu, která se právě vrátila ze zadní místnosti. Nejspíš hned pochopila, co se stalo, a tak z kuchyně okamžitě přinesla skleněnou karafu. Přistoupila s ní k ženě v šatech. „Dáte si ještě trochu kávy?“ zeptala se jí.

„Ano, prosím,“ odpověděla žena a kletba pominula.

Kazu byla vlastně jediná, kdo dokázal kletbu zrušit. Nagaremu ani Kei se to nikdy nepodařilo.

Kletba pominula a Hirai byla jako předtím. Prudce oddechovala, sesutá na podlaze.

„Kazu, miláčku… řekni jí něco!“ žadonila Hirai.

„Chápu vaši situaci.“

„Tak něco uděláš?“

Kazu se podívala na karafu, kterou držela v ruce, a chvilku přemýšlela.

„No, nevím, jestli to půjde, ale…“ odpověděla.

Hirai se chytala každé naděje. „To je jedno! Prosím, zkus to!“ žadonila se sepnutýma rukama.

„Zkusím…“ řekla Kazu a přistoupila k ženě v šatech.

Hirai s pomocí Kei vstala a sledovala, co bude Kazu dělat.

Ta se však pouze ženy v šatech znovu zeptala: „Dáte si ještě trochu kávy?“ Kávu jí přitom teprve před chvilkou dolila a její šálek byl stále ještě plný až po okraj.

Hirai a Kótake neměly ani tušení, co se Kazu chystá udělat. Sledovaly situaci s hlavami pochybovačně nakloněnými na stranu.

Žena v šatech, které Kazu nabídla další šálek kávy, se na ni podívala s klidným výrazem ve tváři. „Ano, prosím,“ odpověděla a vypila najednou všechnu kávu, kterou jí Kazu předtím dolila, když se snažila zrušit kletbu.

Kazu jí do prázdného šálku nalila další. Žena v šatech na to nijak zvlášť nereagovala a četla si dál.

Vzápětí ji Kazu znovu oslovila. „Dáte si ještě trochu kávy?“ zeptala se. Žena v šatech zatím pochopitelně neupila ani trošku. Šálek byl stále plný až po okraj. I přesto žena i tentokrát její nabídku přijala. „Ano, prosím,“ odpověděla a rychle jej vyprázdnila.

„To snad není možné,“ pronesla Kótake a z toho, jak se změnil výraz její tváře, bylo znát, že jí došlo, o co se Kazu snaží. Její strategie však byla založená na předpokladu, že si žena v šatech nechá kávu dolévat.

Kazu nevzrušeně pokračovala se svou odvážnou strategií. Pokaždé, když dolila kávu až po okraj, jí se slovy „Dáte si ještě trochu kávy?“ nabídla další. A takto to neustále opakovala. I žena v šatech pokaždé odpověděla „Ano, prosím,“ a všechnu kávu vypila.

Avšak postupně začalo být znát, že už nemůže. Nedokázala vypít celý šálek najednou. S přestávkami se jí podařilo vyprázdnit sedmý.

„Vypadá to, že už toho má dost. Přitom by mohla další odmítnout…“ zamumlala Kótake, která se ženou v šatech soucítila.

„Ona nemůže odmítnout,“ zašeptala jí do ucha Kei.

„Proč?“

„Je to takové pravidlo.“

„Aha…“ Kótake se zatvářila překvapeně, když zjistila, že se nepříjemná pravidla netýkají pouze osob, které se chtějí vrátit do minulosti, a dál sledovala, co se bude dít.

Kazu nalila osmý šálek tak vrchovatě, že málem přetekl. Ženě se zkřivil obličej, ale Kazu neměla slitování.

„Dáte si ještě trochu kávy?“

Když jí Kazu nabídla devátý šálek, žena náhle vstala.

„Vstala!“ vykřikla vzrušeně Kótake.

„Záchod…“ zamumlala a hleděla Kazu zlostně do tváře. Pak kvapně zamířila na toaletu.

Sice trochu s donucením, ale to místo bylo volné.

„Děkuju,“ řekla Hirai a nejistým krokem přistoupila k místu, na kterém předtím seděla žena v šatech. Její nervozita se přenesla i na ostatní v kavárně. Dlouze se nadechla a vklouzla mezi stůl a židli. Posadila se a pomalu zavřela oči.

Kumi odmalička doprovázela svoji starší sestru na každém kroku. V Takakuře, dobře zavedeném hotelu v tradičním japonském stylu, který patřil jejich rodině, byla bez ohledu na roční dobu pořád spousta práce. Otec Jasuo byl jeho ředitelem a matka Mičiko provozní. Po narození Kumi se Mičiko brzy vrátila do práce. O novorozenou holčičku se starala šestiletá Hirai. Když začala chodit na základní školu, nosila Kumi s sebou na zádech. Byla to venkovská škola, a tak i učitelé byli naštěstí nápomocní. Když se někdy Kumi během vyučování rozplakala, tak s ní Hirai odešla ven, aby ji uklidnila. V době, kdy chodila na základní školu, na ni všichni pohlíželi jako na spolehlivou starší sestru, která vzorně pečuje o svou mladší sestřičku.

I rodiče v ní viděli hodnou dcerku, která je přirozeně společenská a oblíbená. Vkládali do ní velké naděje a doufali, že jednou stane v čele rodinného hotelu. Nerozuměli však správně její povaze. Hirai byla svobodomyslná. Dělala si, co chtěla, bez ohledu na to, co si o tom kdo myslel. Právě proto, že měla takovou povahu, zvládala nosit Kumi na zádech s sebou do školy, a právě proto, že neměla žádné zábrany, dělala si spoustu věcí po svém. Proto také nepůsobila rodičům žádné starosti. Avšak kvůli té samé svobodomyslnosti odmítla splnit očekávání svých rodičů a převzít správu hotelu.

Nebylo to tím, že by neměla rodiče nebo hotel ráda. Chtěla si však žít po svém. V osmnácti odešla z domova. V té době bylo Kumi dvanáct. Rodiče, kteří do Hirai vkládali obrovské naděje, se na ni velmi rozzlobili a vydědili ji. Jejím odchodem nebyli otřeseni jen oni, ale pochopitelně i Kumi.

Ta však nejspíš trochu tušila, k čemu se Hirai chystá. Po jejím odchodu neplakala, ani z něho nebyla nijak zdrcená. Přečetla si dopis, který jí Hirai zanechala, a jen poznamenala: „Je tak sobecká.“

Hirai si najednou všimla, že vedle ní stojí Kazu a v rukou drží stříbrný podnos s bílým šálkem na kávu a stříbrnou konvičkou. Ve tváři měla tajemný, chladný výraz.

„Co pravidla?“

„Znám…“

První pravidlo. To říká, že při návratu do minulosti se lze setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy dříve navštívili. Naposledy se s Kumi setkala v této kavárně. Vlastně se před ní schovala, takže je otázka, jestli se dá říct, že se s ní setkala. Nicméně Kumi v téhle kavárně byla.

Druhé pravidlo. To říká, že ať člověk udělá při návratu do minulosti cokoli, přítomnost tím nezmění. I kdyby se například vrátila do minulosti a Kumi zabránila, aby se vracela domů autem, došlo by k takovému sledu událostí, aby pravidlo zůstalo zachováno, a skutečnost, že Kumi zemře při autonehodě, by nebylo možné změnit. Pro Hirai, která se chystala vrátit do minulosti, nebylo žádné pravidlo tak kruté, jako právě toto. Ale Hirai se rozhodla na to pokud možno nemyslet.

Třetí pravidlo. K tomu, aby se člověk mohl vrátit do minulosti, je zapotřebí, aby seděl na určitém místě. Bylo to místo, na kterém Hirai právě seděla.

Čtvrté pravidlo. Z daného místa se není možné vzdálit.

Páté pravidlo. Čas v minulosti je omezený. Začíná nalitím kávy do šálku a končí, jakmile káva vystydne. Je to opravdu krátká doba. Ale to nevadí, hlavně že se bude moci ještě jednou s Kumi setkat.

Hirai přikývla a dodala si odvahy.

Kazu tomu nevěnovala pozornost a pokračovala. „Lidé, kteří se jdou setkat s někým, kdo už nežije, se nechají unést citem, a i když vědí, že jejich čas v minulosti je omezený, nedokážou se rozloučit…“

„A proto vám dám tohle…“ řekla a vložila jí do šálku věc podobnou barové míchací lžičce. To je tyčinka, která se používá při míchání koktejlů a podobných nápojů. Tyčinka, kterou Kazu vložila do šálku, měřila asi deset centimetrů. Na první pohled vypadala jako lžička.

„Co je to?“

„Když ji vložíte do kávy, tak vás upozorní dřív, než káva vystydne. Takže když se ozve…“

„Jo, dobře. Jo, chápu to…“ Hirai ji přerušila uprostřed vysvětlování. Měla trochu obavu z toho, že význam spojení dřív než káva vystydne je příliš vágní. I když si bude třeba myslet, že už káva vystydla, tak možná ještě bude mít stále dost času, a když se jí bude zdát, že je káva ještě teplá, tak už možná bude čas se vrátit. Ale pokud je to tak, že až se ozve alarm, musí kávu dopít, je to snadné. Tím se vyřešila její jediná obava.

Hirai se jen chtěla omluvit. Kumi za ní opakovaně jezdila, ale ji to jen obtěžovalo. Nechovala se k ní hezky. A navíc kvůli ní musela Kumi převzít Takakuru. Tím, že Hirai odešla z domu, se Kumi dostala do obtížné situace s hotelem. Byla to hodná holka a nedokázala zklamat očekávání rodičů jako Hirai.

Ale co když i Kumi měla svůj sen? Svým sobeckým útěkem z domova ji Hirai o ten sen připravila. To by i vysvětlovalo, proč ji Kumi opakovaně jezdila přesvědčovat, aby se vrátila domů. Kdyby se totiž Hirai byla bývala vrátila, mohla Kumi jít za svým snem, mohla být volná. Pokud tedy Hirai získala svou svobodu na úkor Kumi, nebylo by nic divného na tom, kdyby k ní za to Kumi chovala zášť. Teď už bylo pozdě, ale Hirai toho nepřestávala litovat. Proto se jí chtěla omluvit. A i když se realita nezmění, alespoň jí chtěla říct: „Je mi to líto. Odpusť své sobecké sestře.“

Hirai se podívala Kazu do očí a rozhodně kývla. Kazu před ni postavila šálek. Pravou rukou pomalu zvedla z podnosu stříbrnou konvičku a sklopenýma očima ji sledovala. Byl to určitý rituál. Byl pokaždé stejný, bez ohledu na to, kdo na tom místě seděl. A stejný byl i její výraz.

„Tak…“ začala. „Než vystydne káva,“ zašeptala po krátké odmlce a pomalu začala plnit šálek. Káva tiše vytékala z úzkého hrdla stříbrné konvičky a vypadala jako tenký černý proužek. Hirai pozorovala stoupající hladinu. Ta doba, co se šálek plnil kávou, jí připadala nekonečná, a začínala být netrpělivá. Chtěla se co nejdřív setkat se svou mladší sestrou. Chtěla se s ní setkat a omluvit se jí. Nechtěla ztratit ani chvilku od okamžiku, kdy nalévaná káva začne chladnout.

Z kávy v šálku začala stoupat pára. Hirai obklopilo vlnění, připomínající závrať. Měla pocit, jako by její tělo splynulo s párou a začalo pomalu stoupat vzhůru. Bylo to sice poprvé, co něco takového zažívala, ale necítila ani trošku strach. Aby však zkrotila svou nedočkavost, zavřela pomalu oči.

Hirai navštívila tuto kavárnu poprvé před sedmi lety. Bylo jí v té době čtyřiadvacet a třetím měsícem provozovala svůj snack bar. Bylo to jednu neděli koncem podzimu, když se procházela po okolí. Vešla jen tak dovnitř, ale jediným zákazníkem kromě ní byla žena v bílých šatech. Ačkoli už byl v tomhle ročním období pomalu čas na šálu, šaty, které měla žena na sobě, měly jen krátké rukávy. Hirai si pomyslela, že i když sedí uvnitř, musí jí být asi trochu chladno, a posadila se na místo u barového pultu.

Rozhlédla se po místnosti, ale nikde neviděla žádný personál. Přestože zvonek nad vchodem upozornil na její příchod, nikdo nezvolal „Vítejte!“, jak je normálně zvykem. Hirai si sice pomyslela, že v této kavárně o zákazníky příliš nepečují, ale nijak zvlášť jí to nevadilo. Tahle nekonvenčnost ji naopak spíše přitahovala. Rozhodla se, že zkusí vyčkat, až přijde někdo z obsluhy. Možná jen zvonek občas nezaregistrovali. Nebo že by to bylo v této kavárně běžné? zajímalo Hirai. Dokonce ani žena v šatech si Hirai nevšímala a tiše si četla knihu. Hirai začala mít dojem, že sem omylem přišla v době, kdy mají zavřeno.

Asi po pěti minutách se ozval zvonek a do místnosti vstoupila dívka, která vypadala jako žákyně nižší střední školy. „Vítejte,“ pozdravila Hirai tichým hlasem a beze spěchu odešla do zadní místnosti za barovým pultem. Hirai to tak nějak potěšilo. V této kavárně se zákazníkům nepodbízeli. To znamenalo svobodu. Tady člověk nevěděl, kdy bude řádně obsloužen. Hirai se takové nekonvenční místo, které se vymykalo běžnému očekávání, líbilo. Zapálila si cigaretu a klidně čekala.

Po chvíli ze zadní místnosti, ve které předtím dívka zmizela, vyšla žena. Hirai si už tou dobou zapálila druhou cigaretu. Žena byla oblečená v béžovém propínacím svetru, dlouhé bílé sukni a vínově červené zástěře s laclem. Měla velké kulaté oči. Dívka jí jistě řekla, že mají v kavárně hosta, přesto vešla do místnosti nenuceným, ležérním způsobem. Nezdálo se, že by spěchala. Nalila do sklenice vodu a postavila ji před Hirai. „Vítejte,“ pozdravila ji, jako by bylo všechno v naprostém pořádku. Chovala se k ní nenuceně, jako ke stálému zákazníkovi. Nebylo by se čemu divit, kdyby běžný zákazník ztratil trpělivost a očekával omluvu za to, že musel tak dlouho čekat. Ale Hirai se tato nenucenost zamlouvala. A navíc ta žena neměla pocit, že by udělala nějakou chybu. Bezstarostně se na Hirai usmála. Hirai se do té doby nesetkala s žádnou jinou ženou, která by byla stejně volně smýšlející a dělala věci vlastním tempem tak jako ona sama, a proto si ji hned intuitivně oblíbila. Vyznávala rčení, že ten, kdo se zamiluje, podlehne. A tak začala do kavárny Funiculi funicula chodit každý den.

To, že se jedná o „kavárnu, kde se člověk může vrátit do minulosti“, se poprvé dozvěděla toho roku v zimě. Přišlo jí divné, že žena v šatech neustále nosí krátké rukávy. „Copak jí není zima?“ zeptala se Kei a ta jí prozradila, kdo ta žena v šatech je a že se z místa, na kterém sedí, dá vrátit do minulosti.

„No teda…“ zareagovala na to tenkrát Hirai, ale ve skutečnosti tomu nevěřila. Ale ani si nemyslela, že by jí Kei lhala. Prostě to jen nebrala nijak vážně. Asi o půl roku později se ta informace rozšířila jako novodobá legenda, která kavárnu okamžitě proslavila, a začala se sem hrnout spousta hostů.

Přestože Hirai o možnosti vrátit se do minulosti věděla, až dosud se tam ona sama nikdy vrátit nechtěla. Žila si svůj život bez výčitek, a tak to bylo přirozené. A navíc si říkala, že když existuje pravidlo, že ať se člověk snaží sebevíc, přítomnost tím stejně nijak nezmění, návrat do minulosti nemá smysl.

To bylo do té doby, než Kumi umřela při autonehodě.

V tom zvláštním stavu vědomí, kdy se všechno vlnilo, najednou zaslechla, jak někdo volá její jméno.

„Hirai?“

Když uslyšela ten známý hlas, překvapeně otevřela oči. Na místě, odkud se ozval, stála Kei ve vínově červené zástěře. Možná byla taky trochu překvapená, protože mrkala svýma velkýma očima. Na místě nejblíže u vchodu seděl stejně jako vždy Fusagi s otevřeným časopisem. Všechno vypadalo tak, jak si to z toho dne pamatovala. Vrátila se. Vrátila se do dne, kdy její mladší sestra Kumi ještě žila.

Cítila, jak se jí zrychluje tep. Musí se uklidnit. Snažila se ovládnout, ale nervy měla napnuté k prasknutí. Chybělo málo a vytryskly by jí slzy, které by už nezastavila. Měla by zarudlé a napuchlé oči a ubrečený obličej. Takhle by se s Kumi setkat nemohla. Přiložila si ruku na hruď a pomaličku se zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

„Ahoj,“ pozdravila Kei, která pořád ještě stála překvapeně za pultem. Asi ji nenapadlo, že se na tom místě objeví někdo, s kým se zná, a rozzářily se jí oči. Dá se říct, že to pro ni byla první taková zkušenost.

„Tys přišla z budoucnosti?“ promluvila k Hirai.

„Jo…“

„Opravdu? A co chceš dělat?“ Kei, která byla v minulosti, nevěděla, co se stalo, a tak se ptala přímo a bezelstně.

„No, chci se setkat se sestrou.“ Hirai si nemohla dovolit lhát. Silněji stiskla dopis, který měla položený na klíně.

„S tou, co tě vždycky chodí přesvědčovat?“

„Jo.“

„To je teda něco! A to se před ní vždycky schováváš!“

„Dneska… Dneska se s ní chci normálně potkat,“ snažila se odpovědět co nejveseleji. Chtěla se zasmát, ale její oči se nesmály. Nedokázala ani mrknout a ani nevěděla, kam se svýma široce otevřenýma očima vlastně dívá. Bylo jasné, že si Kei všimne, že se chová nějak zvláštně.

Jak se dalo čekat, Kei její chování přece jen asi trochu znepokojilo. „Stalo se něco?“ zašeptala.

„Ne, nic,“ odpověděla staženým hlasem, poté co se na chvíli odmlčela.

Voda teče z vyšších míst na místa níže položená. To je způsobeno gravitací. V lidském srdci také existuje něco jako gravitace. Nedokážeme lhát lidem, které uznáváme a kterým důvěřujeme. Odhalíme jim své skutečné pocity, zvlášť když se snažíme skrýt smutek nebo nějakou slabinu. V takové situaci je snazší mít před sebou někoho, s kým nemáme tak blízký vztah. Pro Hirai byla Kei partner, kterému se mohla úplně otevřít. Měla silnou emoční gravitaci. Dokázala přijmout cokoli. Dokázala odpouštět. Takhle ji Hirai viděla.

Jediné laskavé slovo dokázalo způsobit, aby Hirai povolily její na maximum napjaté nervy. Už stačilo jen málo. Stačilo, aby v tu chvíli Kei pronesla něco laskavého, a Hirai by jí všechno prozradila. Kei se na ni dívala s ustaraným výrazem. Hirai to věděla, aniž by se na ni musela podívat. Proto se za každou cenu snažila jejímu pohledu vyhnout.

Kei nejspíš přišlo divné, že se od ní Hirai stále odvrací, a tak vyšla zpoza pultu.

Cink-cink

Najednou se rozezněl zvonek.

„Vítejte!“ zvolala Kei automaticky směrem ke vchodu a zastavila se. Kavárna je postavená tak, že poté, co se ozve zvonek, není ještě chvilku jasné, kdo vešel.

Ale Hirai věděla, že je to Kumi. Prostřední z trojice nástěnných hodin ukazovaly tři odpoledne. Každé z nich ukazují jiný čas, ale Hirai věděla, že ty prostřední ukazují ten správný. V tuhle dobu její mladší sestra Kumi přišla před třemi dny do kavárny.

Toho dne se Hirai musela schovat pod pultem. Bylo to kvůli tomu, jak je kavárna navržená. Je v suterénu, a proto má pouze jeden východ. Je to jediná možnost, jak se dostat po schodech z úrovně ulice do kavárny nebo z ní vyjít ven. Hirai se tu zastavila stejně jako vždy chvilku po poledni a objednala si kávu. Chtěla si poklábosit s Kei a pak jít do práce.

Ten den shodou okolností chtěla otevřít dřív, a tak vstala, že už půjde. Na prostředních hodinách se ujistila, kolik je. Byly přesně tři. Pomyslela si, že je ještě trochu brzy, ale napadlo ji, že by mohla jednou za čas zkusit udělat nějakou chuťovku, a tak zaplatila a odešla. Přesněji řečeno, jen napůl otevřela dveře. V tu chvíli na schodišti zaslechla hlas své sestry.

Kumi zrovna scházela po schodech dolů a u toho s někým telefonovala. Hirai se rychle vrátila do kavárny a schovala se za pultem. Cink-cink. Ozval se kravský zvonec a vzápětí se ve vchodu do místnosti objevila Kumi. Tohle se stalo před třemi dny, kdy se Hirai s Kumi nesetkala.

Nyní Hirai seděla na tom místě a čekala, až se Kumi objeví v místnosti. Dokonce ani nevěděla, co bude mít na sobě. Poslední rok nebo dva před ní neustále utíkala, a tak si ani pořádně nepamatovala její obličej. Znovu si plně uvědomila, jak se své mladší sestře vyhýbala a jak strašně se k ní chovala, a hrdlo se jí stáhlo lítostí.

Avšak Hirai tu teď nemohla plakat. Ještě nikdy v životě před Kumi neplakala. A kdyby se teď před ní rozplakala, Kumi by to přišlo divné. Chtěla by zajisté vědět, jestli se jí něco nestalo. A přestože Hirai ví, že se přítomnost nezmění, v takové situaci by ji určitě varovala: „Budeš mít nehodu, tak jeď zpátky vlakem!“ nebo „Dnes se domů nevracej!“ Ale to by byl konec. Stala by se poslem smrti a jen by tím Kumi velmi znepokojila. To prostě nemohla. Nechtěla své mladší sestře způsobit ještě další trápení. Aby potlačila tyhle strašné pocity, zhluboka se nadechla.

„Ségra?“

Když uslyšela ten hlas, Hirai se na okamžik málem zastavilo srdce. Byl to hlas Kumi, který už neměla nikdy v budoucnu slyšet. Pomalu otevřela oči a u vchodu uviděla Kumi, jak na ni upřeně hledí.

„Hej…“ Hirai zvedla ruku a zamávala konečky prstů a přitom se na ni usmála, jak jen to nejlépe uměla. Po strnulém výrazu, který měla ještě před chvílí, nebylo ani stopy. V levé ruce položené na klíně křečovitě svírala dopis.

Kumi jen stála a upřeně ji pozorovala.

Hirai jejím rozpakům dobře rozuměla. Vždyť také kdykoli ji dosud viděla, dala jí zamračeným pohledem najevo, že ji její návštěva obtěžuje. Z jejího chování bylo zřejmé, že si nepřeje nic jiného, než aby Kumi co nejdřív odešla. Tentokrát tomu však bylo jinak. Hirai hleděla na Kumi se širokým úsměvem na tváři. Dřív se jí ani nepodívala do očí, a teď z ní nespouštěla zrak.

„No ne? Co to dneska s tebou je?“

„Jak to myslíš?“

„No, já jen že v posledních letech se mi nepodařilo se s tebou takhle snadno setkat…“

„Myslíš?“

„To teda myslím!“

„Tak to promiň… promiň,“ odpověděla Hirai a pokrčila rameny.

Kumi se možná při té komické situaci trochu ulevilo a pomalu se přiblížila k místu, kde Hirai seděla.

„Můžu si objednat? Dala bych si kávu a toust, potom kari rýži a míchaný parfait,“ požádala Kei, která stála za pultem.

„Dobře, hned to bude,“ odpověděla Kei. Letmo pohlédla na Hirai. Zřejmě jí připadala jako vždy, protože si viditelně oddechla a zmizela v kuchyni.

„Můžu si přisednout?“ zeptala se Kumi trochu ostýchavě a dotkla se protější židle.

„Samozřejmě…“ odvětila Hirai. A zase se usmívala.

Kumi se radostně, s úsměvem od ucha k uchu, pomalu posadila na židli naproti Hirai.

Nějakou dobu jen tak mlčky seděly proti sobě. Kumi měla lehce skloněnou hlavu a bylo vidět, že se nedokáže uvolnit, protože se v jednom kuse vrtěla. Hirai ji jen upřeně pozorovala. Kumi její pohled zaregistrovala.

„Dneska je to fakt nějaké divné,“ promluvila tlumeným hlasem.

„Co je divné?“

„Je to už opravdu dávno, co jsme takhle spolu seděly naproti sobě…“

„Myslíš?“

„Vždyť minule, když jsem za tebou přijela, jsem s tebou mluvila jen přes dveře… a předtím jen jak jsem za tebou běžela, když jsi přede mnou utíkala… předtím to bylo jen přes cestu a ještě předtím…“

„Jsem hrozná, viď?“ Hirai věděla, že to není všechno. Jednou předstírala, že není doma, i když měla rozsvíceno. Jindy zase předstírala, že je opilá a že ji nepoznává. Dopisy, které jí Kumi nechávala, vyhazovala, aniž by si je přečetla. Dokonce i ten poslední. Jako sestra se chovala opravdu hrozně.

„To jsi prostě celá ty…“

„Promiň, no tak promiň…“

Hirai žertovně vyplázla jazyk.

Kumi však vycítila, že se Hirai chová úplně jinak než dosud.

„Tak vážně, co se děje?“ zeptala se náhle a v jejím hlase byly znát obavy.

„Co máš na mysli?“

„Jsi nějaká divná.“

„Jo?“

„Stalo se něco?“

„Nic zvláštního…“ Hirai se snažila, aby to znělo pokud možno přirozeně a nenuceně. Občas se stává, že člověk, který si uvědomí, že se blíží jeho konec, je najednou laskavější, změní svoje chování a podobně. Kumi nejspíš něco takového viděla v televizi, protože se na ni znepokojeně podívala. Hirai měla slzy na krajíčku. Nebyla to ona, kdo měl umřít. Už její pohled dál neunesla a sklonila hlavu.

„Prosííím.“

Zrovna v pravou chvíli se objevila Kei s kávou. Hirai hned zvedla hlavu.

„Děkuji,“ řekla Kumi a zdvořile kývla.

„Není zač,“ odpověděla Kei a položila kávu na stůl. Lehce se uklonila a odešla zpátky za pult.

Jejich rozhovor se však přerušil. Hirai nebyla schopna slova. Od okamžiku, kdy se Kumi objevila v kavárně, se zoufale snažila potlačit touhu ji obejmout a zakřičet „Neumírej!“ Měla co dělat, aby se neprořekla.

Po nějaké chvíli, co byl jejich hovor přerušen, začala být Kumi neklidná. Vrtěla se na židli a u toho rolovala dopisní papír, který svírala v rukou položených v klíně. Občas vrhala letmé pohledy na nástěnné hodiny. I když se snažila nedat nic najevo, Hirai rozuměla každičkému jejímu pohybu. Kumi vážila slova. Seděla se skloněnou hlavou a v duchu si přehrávala, co chce říct. Šlo samozřejmě o to, jak říct, aby se Hirai vrátila domů. Ale nebylo to vůbec snadné.

V posledních několika letech totiž Hirai odmítla její žádost pokaždé, když se o to pokusila. S každým dalším odmítnutím bylo její chování stále chladnější. Kumi se ani přesto nevzdávala, ale rozhodně to nebylo tak, že by si na její odmítání zvykla. Zcela jistě ji to pokaždé bolelo a byla z toho smutná. Když si Hirai její pocity představila, cítila, že jí z toho pukne srdce. Celou dobu působila sestře takové trápení. Kumi si i tentokrát představovala, že ji Hirai odmítne, a tak je přirozené, že ji její chování zmátlo. Kumi se pokaždé chvěla, ale snažila se sebrat odvahu. Nikdy to nevzdala. Nikdy.

Kumi zvedla hlavu a upřela na Hirai pronikavý pohled. Hirai její pohled opětovala.

Kumi se trošku nadechla, ale než stačila promluvit, ozvala se Hirai.

„Tak jo, můžu se vrátit,“ odpověděla. Odpověď to technicky vzato nebyla, protože Kumi zatím nic neřekla. Hirai však velmi dobře věděla, co se Kumi chystá říct. Odpověděla tak na její žádost „Chci, aby ses vrátila domů“.

Kumi se zatvářila vyjeveně, jako by nechápala, o čem Hirai mluví.

„Cože?“ zeptala se.

Hirai jí to srozumitelně, laskavým tónem zopakovala.

„Tak jo, můžu se vrátit… domů.“

Kumi se pořád ještě tvářila, jako by tomu nemohla uvěřit.

„Opravdu?“ ujišťovala se.

„Ale nic neumím, je ti to jasné?“ odpověděla Hirai omluvně.

„To nevadí, to vůbec nevadí! To se postupně naučíš! Naši budou mít určitě velkou radost.“

„Myslíš?“

„To víš, že jo!“ odpověděla Kumi a hluboce sklonila hlavu. Vmžiku zrudla v obličeji a rozplakala se.

„Copak?“

Teď byla zase pro změnu zmatená Hirai. Ne že by jejím slzám nerozuměla. Pokud by se vrátila zpátky domů, Kumi by byla volná. Po dlouhých letech, kdy se snažila ji přesvědčit, se Kumi její úsilí konečně vyplatilo, a tak byla pochopitelně šťastná. Hirai si ale nemyslela, že ji to dojme až k slzám.

„To byl vždycky můj sen…“ zamumlala Kumi a hleděla do země. Na stůl dopadaly s tichým pleskáním její slzy, velké jako hrachy.

Hirai začalo prudce bušit srdce. No ovšem, i Kumi měla svůj sen. I ona chtěla něco dělat. Hirai ji svou sobeckostí o ten sen připravila. O sen, který ji doháněl až k slzám.

Hirai si pomyslela, že by měla mít jasnou představu o tom, jaký sen své sestře zhatila.

„Tvůj sen?“ zeptala se jí tichým hlasem.

Kumi zvedla obličej s očima zarudlýma od pláče a pořádně se nadechla.

„Provozovat rjokan společně s tebou…“ odvětila. Její uplakaný obličej teď zářil radostí.

Ještě nikdy ji Hirai neviděla tak šťastnou. V duchu si vybavila věty, které řekla před třemi dny. Nesnáší mě.

Nechtěla ho převzít… rjokan.

Pokaždé jí říkám, že se mi zpátky nechce, ale stejně jezdí znovu a znovu, je to pořád dokola… Neodbytná je slabé slovo.

Jenže já se na něj nechci dívat.

Na její obličej.

Má to v něm napsané. Kvůli starší ségře mám na starosti hotel a dělám práci, o kterou nestojím. Kdyby se vrátila domů, byla bych volná…

Nedovolím, aby na mě naléhala.

Vyhoď ho.

Dokážu si představit, co se v něm zhruba píše: … je toho na mě samotnou moc, tak už se, prosím, brzy vrať domů… všechno se časem naučíš… a tak podobně.

To všechno byla její vlastní slova. Ale Hirai se mýlila. Nebyla pravda, že ji Kumi nesnášela. Ani to, že nechtěla provozovat rjokan. To, že se nevzdala a nepřestala Hirai přesvědčovat, dělala kvůli svému snu. Nebylo to proto, aby byla volná. Ani proto, aby mohla Hirai něco vyčítat. Bylo to proto, že jejím dávným snem bylo provozovat rjokan společně, společně s Hirai.

Nijak se nezměnila. Její mladší sestra, kterou teď měla před sebou a která plakala štěstím, že se Hirai vrátí domů, se za tu dobu vůbec nijak nezměnila. Sestřička, která svou starší sestru milovala z celého srdce, a i když byla pokaždé odmítnuta, nevzdávala se a znovu a znovu se ji pokoušela přesvědčit. Sestřička, která i přesto, že rodiče Hirai vydědili, sama nepřestávala věřit, že se její starší sestra jednoho dne domů vrátí. Roztomilá sestřička, která byla od malička neustále po jejím boku. Hirai cítila, jak moc má svou mladší sestru ráda, víc než kdy předtím.

Její sestřička už však nebyla mezi živými. Její lítost byla čím dál tím silnější. Nedovolím ti umřít! Nechci, abys umřela!

„Ku… Kumi,“ vyslovila tiše její jméno. I když věděla, že nic nezmůže, chtěla sestřině smrti zabránit. Ale Kumi ji zřejmě neslyšela.

„Potřebuju si odskočit… musím si trošku upravit mejkap,“ řekla a zvedla se najednou ze židle. Otočila se a zamířila k toaletě.

„Kumi!“ vykřikla Hirai bez přemýšlení.

Kumi ten náhlý hlasitý výkřik překvapil a zastavila se.

„Copak?“ zeptala se zmateně.

Hirai nevěděla, co říct. Co by bylo nejlepší? Ať řekne cokoli, přítomnost se tím stejně nezmění. To je jisté.

„No, vlastně nic…“

Tak to samozřejmě nebylo. Neodcházej! Neumírej! Promiň! Odpusť mi! Kdybys jen za mnou nejezdila, tak bys teď byla naživu!

Tolik jí toho chtěla říct a za tolik věcí se jí chtěla omluvit. Že sobecky odešla z domu. Že na ní nechala starost o hotel a o rodiče. Že ji svým odchodem přinutila vzít na svá bedra nelehkou roli budoucí provozovatelky Takakury a ani nepomyslela na to, jak to asi musí být těžké. A ani se nesnažila zjistit, jaké myšlenky vedly Kumi k tomu, že si i při své náročné práci vždycky udělala čas a přijela za ní. Teď vidím, jak jsi musela trpět kvůli tomu, že máš takovou starší sestru. Odpusť mi to, prosím. Avšak nic z toho, co Hirai cítila, nedokázala vyjádřit slovy. Nevěděla jak. Co má říct? Co vlastně chce říct?

Kumi se na ni dívala laskavým pohledem. Ačkoli Hirai řekla, že se nic neděje, trpělivě čekala, co jí poví. Byla si vědoma přinejmenším toho, že má Hirai něco na srdci.

Dlouho jsem se k ní chovala tak nehezky, a přesto se tváří tak mile. A s takovou laskavostí na mě celou tu dobu čekala. Abychom mohly Takakuru provozovat společně. Nevzdávala to… Ale já…

Po delší odmlce, kdy Hirai tápala ve svých myšlenkách, se jí nakonec podařilo zamumlat jediné slovo.

„Děkuju…“

Nevěděla, co všechno to jedno slovo vlastně zahrnuje a zda vyjádří všechny její pocity. Ale dala do něj ze sebe úplně vše.

Kumi se chvilku tvářila nechápavě a pak se na ni usmála.

„Dneska jsi vážně nějaká divná,“ odpověděla.

„No, asi jo,“ připustila Hirai a z posledních sil se usmála, jak nejlépe dovedla.

Kumi šťastně pokrčila rameny, otočila se a vyrazila směrem k toaletě.

Kumi!

Kumi se pomalu vzdalovala. Hirai vytryskly z očí slzy. Teď už je nedokázala zastavit. Bez jediného mrknutí nespouštěla zrak od vzdalující se postavy své mladší sestry, dokud úplně nezmizela.

Jakmile byla pryč, Hirai okamžitě svěsila hlavu. Na stůl s pleskotem dopadaly její slzy. Cítila obrovský smutek a chtělo se jí křičet. Avšak nesměla vydat ani hlásku. Kumi by to slyšela. Hirai si zoufale zakryla ústa, ze kterých se jí dralo sestřino jméno. Chvěla se jí ramena a mlčky plakala. Z kuchyně na ni zavolala Kei, kterou zřejmě znepokojilo její zvláštní chování.

„Hirai?“

Píp píp píp… ozvalo se najednou z šálku s kávou. Byl to alarm, který oznamoval, že káva co nevidět vystydne.

„Ten alarm…“

Kei ten zvuk uslyšela a hned pochopila, o co jde. Věděla totiž, že se takový alarm používá pouze tehdy, když se někdo vrací do minulosti, aby se setkal s někým, kdo zemřel. Hirai říkala, že se přišla setkat se svou sestrou Kumi. Z toho plyne, že její sestra… Kei přesunula svůj pohled od dveří, do kterých Kumi vešla, k Hirai.

„To není možné!“ zamumlala vyděšeně.

Hirai spatřila její upřený pohled a jen smutně přikývla. Kei byla v rozpacích.

„Hirai,“ promluvila k ní.

„Já vím,“ odpověděla Hirai a zvedla šálek s kávou. „Musím to už vypít, že jo?“

Kei na to nic neřekla. Nemohla.

Hirai s šálkem v ruce promluvila. Nevzdychala, nenaříkala, ale její hlas byl dojemně smutný a vycházel jí přímo ze srdce. „Ještě jednou jedinkrát bych chtěla vidět její tvář, ale to bych se pak už nemohla vrátit…“

Třesoucíma se rukama si šálek přiblížila ke rtům. Musí to vypít. Znovu se jí začaly z očí kutálet slzy a v hlavě honit nejrůznější myšlenky. Proč se to muselo stát? Proč musela sestra umřít? Proč jsem nemohla říct už dřív, že se vrátím domů?

Držela šálek nehybně před ústy. Už nebylo na co čekat…

„Ne, nemůžu to vypít.“ Hirai postavila šálek zpátky na stůl. Cítila, jak ji opouští veškerá síla. Najednou nevěděla, co vlastně chce udělat, proč se vlastně do minulosti vrátila. Jediné, co věděla, bylo, jak moc má svoji mladší sestru ráda. Jak moc jí na ní záleží. A že je její sestra mrtvá.

Když tu kávu teď dopiju, už se se sestrou nebudu moct nikdy znovu setkat. A i když se mi ji nakonec podařilo i rozesmát, už se to nikdy nebude opakovat. Hirai však moc dobře věděla, že by nedokázala kávu vypít, kdyby se dívala Kumi do tváře.

„Hirai!“

„Nemůžu to vypít!“

Kei s ní tu situaci bolestně prožívala. Svírala rty a ve tváři měla smutný výraz.

„Ten slib…“ promluvila Kei chvějícím se hlasem. „… cos… dala… sestře,“ přidávala postupně jedno slovo za druhým. „Že se vrátíš domů…“

Hirai si vybavila sestřin šťastný, rozesmátý obličej.

„Že Takakuru povedete spolu…“

Hirai si představila Kumi živou. Jak spolu spokojeně pracují v jejich rodinném hotelu.

Náhle se jí v hlavě rozeznělo vyzvánění mobilu, které se ozvalo toho brzkého rána.

„Ale ona…“ Vybavila si ležící Kumi, která vypadala, jako by spala.

Kumi tu už není. Co bude dělat, až se vrátí zpátky do přítomnosti? Úplně ztratila důvod se vracet.

Kei také plakala. Avšak v jejím hlase byla znát síla, jakou v něm Hirai doposud neslyšela.

„Právě proto… právě proto se musíš vrátit.“

Právě proto?

„Víš, jak by ji to mrzelo? Kdyby zjistila, že ten slib byl pouze pro dnešek, tak by ji to mrzelo.“

To je pravda. Byl to její sen, abychom hotel vedly společně, a já jsem jí to slíbila. Řekla jsem, že se vrátím. Poprvé v životě jsem ji viděla takhle šťastnou. Nemůžu dělat, jako by se to nikdy nestalo. Už ji nikdy znovu nechci zklamat. Musím se vrátit do přítomnosti. Musím se vrátit domů. I když už Kumi nežije, tak kvůli slibu, který jsem jí dala, a kvůli jejímu šťastnému úsměvu…

Hirai zvedla šálek. Ale…

Jen jednou, naposledy, chci vidět její tvář. To jediné jí ještě bránilo v návratu.

Kdyby však spatřila její tvář, určitě by pak nedokázala kávu vypít a vrátit se do přítomnosti. To věděla sama nejlépe. Ale přestože měla pouze vypít kávu, vzdálenost mezi šálkem a ústy se nijak nezmenšovala.

Cvak.

Ozvalo se slabé cvaknutí, jak se otevřely dveře od toalety. Podobně jako tomu bylo u vchodu do kavárny, když někdo vyšel ze dveří toalety, neobjevil se hned v místnosti. A ani on v tu chvíli neviděl, kdo se nachází v kavárně.

V okamžiku, kdy Hirai zaslechla, jak se dveře otvírají, vypila najednou všechnu kávu. Už nemohla dál váhat. Pokud by propásla tuhle chvíli, neměla by pak už možnost ji vypít. To jí neříkal její rozum, ale všechny její smysly.

Jakmile kávu vypila, znovu se vrátil ten houpavý pocit podobný závrati a cítila, jak ji obklopuje pára. Hirai věděla, že teď už se s Kumi nikdy znovu nesetká. Nedalo se nic dělat. Avšak zrovna když si to pomyslela, Kumi se vrátila.

Kumi!

Hirai začala splývat s vlněním měnícím se v páru, ale její vědomí bylo stále ještě v minulosti.

„Kdepak jsi, ségra?“

Kumi byla zpátky. Zřejmě už ale Hirai neviděla, protože zmateně hleděla na to místo, na kterém Hirai seděla.

Kumi!

Její hlas už ke Kumi nedolehl.

Kumi nechápala, co se děje, a tak se obrátila na Kei, která stála zády k ní za pultem.

„Promiňte, nevíte, kam sestra odešla?“ zeptala se.

Kei se k ní otočila s úsměvem na tváři. „Prý musí vyřídit něco neodkladného…“ odpověděla.

Když to Kumi slyšela, její tvář se zachmuřila. A nebylo se čemu divit. Sestra, se kterou se jí konečně podařilo setkat, byla najednou zase pryč. Ačkoli řekla, že se vrátí domů, viděly se jen tak krátce. Kumi měla důvod k obavám. Rezignovaně svěsila ramena.

Kei viděla, jak ji to vzalo.

„Všechno je v pořádku. Sestra říkala, že dodrží, co slíbila,“ řekla. Pak se podívala směrem k místu, kde se Hirai proměnila v páru, a spiklenecky mrkla.

Kei, zlatíčko, děkuju…

Hirai její podpora tak dojala, že se znovu rozplakala.

Kumi nějakou chvíli jen mlčky stála.

„Opravdu?“ řekla pak a usmála se. „Dobře, tak já už pojedu…“ dodala a zdvořile se uklonila. Poté lehkým krokem vyrazila ven z kavárny.

Kumííí!

I když už se její vědomí, společně s vlněním, z toho místa v minulosti pomalu vytrácelo, Hirai zřetelně viděla Kumiin šťastný úsměv. Úsměv, který se jí objevil na tváři, když uslyšela, že Hirai dodrží svůj slib.

Hirai viděla, jak všechno kolem ní rychle plyne shora dolů. Jako když se film přetáčí dopředu. Ještě chvíli plakala. Ale už jen plakala.

Když Hirai znovu nabyla vědomí, uviděla před sebou stát ženu v šatech, která se vrátila z toalety. Byla tu Kazu, byl tady Nagare, byly tady Kótake i Kei. Byla zpátky v přítomnosti. V přítomnosti, ve které už nebyla Kumi.

Žena v šatech viděla Hiraiiny uplakané oči, ale nevěnovala tomu žádnou pozornost.

„Uhněte,“ pronesla nespokojeně.

„A… samozřejmě,“ odpověděla Hirai a spěšně jí uvolnila místo. Žena v šatech tiše vklouzla mezi stůl a židli a posadila se. Odstrčila šálek, ze kterého pila Hirai, a zase se pustila do čtení, jako by se nic nestalo.

Hirai se usilovně snažila si trochu poupravit ubrečený obličej a zhluboka se nadechla.

„Možná nebudu mít kde bydlet. Možná ani nezvládnu tu práci…“ pokračovala a hleděla na poslední dopis od Kumi, který svírala v ruce. „Když se tam teď jen tak vrátím… to by neměl být problém, ne?“ řekla. Zjevně se chtěla domů vrátit hned. Nechat obchod a všechno ostatní tak, jak je. To byla celá Hirai. Už se neohlížela zpátky. V jejím výrazu nebyl ani náznak nerozhodnosti.

Kei dlouze přikývla. „To bude dobré,“ odpověděla energicky. Neptala se, co se událo při jejím návratu do minulosti, ani to nebylo třeba.

Hirai vytáhla z peněženky 380 jenů za kávu, podala je Nagaremu a zvesela odešla lehkým krokem z kavárny.

Cink-cink

Kei ji vyprovodila pohledem a pak si lehce pohladila břicho. „Dobře to dopadlo,“ prohodila.

Nagare vkládal peníze od Hirai do pokladny a u toho si Kei prohlížel s vážným výrazem ve tváři. Opravdu se ho bude ochotná vzdát?

Jediný Nagare zůstal zachmuřený. Místností dozníval zvuk zvonku nad vchodem.

Cink… cink…

Příběh čtvrtý

Matka a dcera

V básních haiku je higuraši neboli večerní cikáda používaná jako sezónní slovo, které symbolizuje podzim. Její zpěv je obvykle spojován s koncem léta, ačkoli ve skutečnosti ji můžeme slyšet stejně jako ostatní cikády už od jeho počátku. Zpěv velkých hnědých cikád, kterým se rovněž přezdívá olejové, či cikád min min, pojmenovaných podle zvuku, který vydávají, evokuje žhnoucí slunce a nejparnější část léta, avšak zpěv večerních cikád spíše vyvolává představu západu slunce a konce léta.

Když se k večeru, kdy slunce zapadá a začíná se smrákat, ozve kana kana kana, člověka přepadne smutná nálada a touha vrátit se co nejrychleji domů. Ve velkoměstě jsou však večerní cikády slyšet jen zřídka. Liší se totiž od dalších dvou zmíněných druhů tím, že vyhledávají stinná místa v lesících či cedrových hájích, která nejsou ani během dne vystavena slunečním paprskům.

Ale v blízkosti kavárny jedna taková cikáda žila. Při západu slunce se odněkud začal ozývat její zpěv – kana kana kana. Byl to jemný, pomíjivý zvuk. Občas se stávalo, že byl slyšet i uvnitř v místnosti. Ale jen slabě, a to ještě člověk musel nastražit uši, protože kavárna je v suterénu.

Bylo srpnové odpoledne. Z ulice doléhalo hlasité dží dží dží olejových cikád a podle meteorologického ústavu byl nejteplejší den léta. V kavárně, kde ani v létě nepoužívali klimatizaci, však bylo příjemně chladno. Kazu zrovna četla textovou zprávu, kterou Hirai poslala Nagaremu.

Jsou to dva týdny, co jsem se vrátila domů. Je tu taková spousta věcí, které se musím naučit, až je mi z toho každý den do breku.

„Ajajaj…“

Naslouchali jí Kótake a Nagare. Zprávy chodily vždy Nagaremu, protože Kazu ani Kei mobilní telefon neměly. Kazu neuměla s lidmi moc dobře komunikovat, a tak jí připadalo, že mobil a podobné vymoženosti jsou jen na obtíž. Kei si zase svůj telefon zrušila v době, kdy se vdala. Byla přesvědčená, že manželům stačí jen jeden.

Naproti tomu Hirai používala hned tři mobilní telefony, každý k jinému účelu. Jeden ke komunikaci se zákazníky, jeden pro soukromé účely a jeden ke komunikaci s rodinou. V tom posledním měla uložené pouze číslo domů a číslo své mladší sestry. Aniž by to kdo tušil, do „rodinného“ telefonu přibyla dvě nová čísla. Číslo do této kavárny a číslo Nagareho mobilu.

Kazu pokračovala ve čtení.

Můj vztah s rodiči je pořád ještě trochu napjatý, ale jsem ráda, že jsem se domů vrátila. Vždyť pokud by sestřina smrt vedla k tomu, že bychom byli všichni nešťastní, stalo by se to odkazem jejího života i smrti. A proto chci odteď žít tak, abych dala jejímu životu lepší smysl. Nějak moc přemýšlím…

Každopádně se mám dobře. Tak kdybyste měli příležitost, určitě se za mnou přijeďte podívat. Moc doporučuju festival Tanabata, i když ten letošní už skončil. A všechny ode mě pozdravuj.

Jaeko Hirai

Nagare, který stál se založenýma rukama ve dveřích do kuchyně a poslouchal, ještě víc přimhouřil své úzké oči. Asi se usmíval, ale nebylo to na něm moc znát.

„To je moc dobře,“ prohodila radostně Kótake a usmívala se. Zřejmě se tu zastavila během pracovní pauzy, protože na sobě stále ještě měla zdravotnickou uniformu.

„Tady.“ Kazu jí ukázala fotku, kterou Hirai přiložila ke zprávě. Kótake, která seděla na místě u barového pultu, si od ní mobil půjčila, aby na fotku lépe viděla.

„No fakt, jako by tam patřila…“ zhodnotila, jakmile ji uviděla, a v jejím hlase byl náznak údivu.

„Že jo,“ souhlasila Kazu s úsměvem.

Na fotografii Hirai pózovala před hotelem, oblečená ve světle růžovém vzorovaném kimonu, které nosily ženy stojící v čele Takakury, a vlasy měla sepnuté nahoru.

„A ještě k tomu vypadá šťastně.“

„Vypadá, že jo?“

Hirai se usmívala a v jejím výrazu nebyl ani náznak nějakých pochybností. I když psala, že její vztah s rodiči ještě není úplně ideální, byli na fotce společně s ní.

„Určitě i mladší sestra…“ zašeptal Nagare, který se na fotografii díval zpovzdálí, „… z toho má radost, že?“

„Určitě,“ odpověděla Kótake a také si přitom fotku prohlížela. Kazu, která stála vedle ní, rovněž lehce přikývla. Netvářila se přísně a nezúčastněně, jako když někomu asistuje při návratu do minulosti. Její výraz byl vlídný a laskavý.

„Mimochodem…“ promluvila Kótake. Vrátila Kazu telefon a otočila se k místu, kde seděla žena v šatech.

„… co ta tam dělá?“ zatvářila se nechápavě. Neměla ale na mysli ženu v šatech. Hleděla na Fumiko Kijokawu, která s ní seděla u stolu. Fumiko byla ta žena, která se letos na jaře v této kavárně vrátila do minulosti. Obvykle vypadala jako z reklamy na úspěšnou pracující ženu, ale dnes asi měla volno, a tak byla oblečená neformálně, v černém triku s tříčtvrtečními rukávy, bílých strečových kalhotách a páskových sandálech. Zpráva, která přišla od Hirai, ji zjevně nijak nezajímala. Celou dobu hleděla na ženu v šatech a nebylo vůbec jasné, co chce dělat.

Ani Kazu nedokázala Kótake odpovědět. „Kdoví,“ bylo jediné, co řekla.

Od letošního jara se tu Fumiko občas objevila a pokaždé se posadila na místo vedle ženy v šatech.

Najednou se Fumiko podívala na Kazu.

„Promiňte,“ promluvila k ní.

„Ano?“

„Ráda bych se na něco zeptala.“

„O co jde?“

„Jde o to cestování v čase… Je možné se podívat i do budoucnosti?“

„Do budoucnosti?“

„Ano, do budoucnosti.“

Když Kótake uslyšela Fumičinu otázku, zvědavě se naklonila dopředu. „To mě taky zajímá.“

„Že ano?“ zareagovala Fumiko. „Ať už se jedná o návrat do minulosti nebo o cestu do budoucnosti, v obou případech jde o schopnost přemístit se v čase. V tom je to stejné, ne? A tak si myslím, že by to možné být mělo…“ pokračovala.

Kótake jí přikyvovala. „Jak to teda je?“ zeptala se a upřela na Kazu zvědavý pohled plný očekávání.

„Možné to je,“ odpověděla Kazu jednoduše.

„Opravdu?“ Jak Fumiko vzrušením vyskočila ze židle, strčila nechtěně do stolu a rozlila ženě v šatech kávu. Ženě zaškubalo obočí. Fumiko rozlitou kávu rychle utřela papírovým kapesníkem. Nechtěla, aby ji žena zase proklela.

„No teda!“ zareagovala obdivně na Kazuinu odpověď Kótake.

Kazu sledovala jejich reakce. „Ale nikdo se o to zatím nepokusil,“ dodala nezúčastněně.

„Cože?“ Fumiko její odpověď velmi překvapila. „A proč ne?“ zeptala se zajíkavým hlasem a přiblížila se k ní. Pokud je možné cestovat do budoucnosti, tak určitě nejsem jediná, kdo by se o to chtěl pokusit, chtěla říct. I Kótake ten důvod pochopitelně zajímal a hleděla na Kazu s široce otevřenýma očima.

Kazu mrkla na Nagareho a pak se Fumiko věcně zeptala: „Dobře tedy, tak o kolik let dopředu byste se chtěla podívat?“

Byla to náhlá otázka, ale Fumiko už o tom evidentně přemýšlela.

„Do doby za tři roky,“ vyhrkla, jako by se nemohla dočkat, až se jí na to Kazu zeptá. Vzrušením jí trochu zčervenal obličej.

„Abyste se setkala s přítelem?“ zeptala se Kazu nevzrušeně.

„No, ano,“ odpověděla Fumiko, jako by si nebyla jistá, jestli na tom není něco špatného. Obličej jí ještě více zčervenal.

„Nemusíte se stydět,“ poškádlil ji Nagare.

„Já se nestydím!“ namítla, ale už bylo pozdě. Nagare s Kótake si vyměnili pobavené pohledy.

Kazu se k nim nepřidala. Hleděla na Fumiko svým obvyklým kamenným výrazem.

„Není to možné?“ zeptala se jí Fumiko tichým hlasem, jako by odhadovala, co si o tom myslí.

„Ne, to ne… možné to je, ale…“ pokračovala Kazu věcně.

„Ale?“

„Ale nemůžete vědět, jestli váš přítel za ty tři roky sem do kavárny přijde, že?“

Fumiko si neuvědomila, kam Kazu svou otázkou míří.

„Rozumíte?“ naléhala na ni Kazu.

„Aha…“ Fumiko konečně došlo, co tím Kazu myslí. Je pravda, že i kdyby se přesunula v čase do doby za tři roky, tak nemá žádnou jistotu, že se s ním tady v kavárně setká.

„To je ten problém.“

„…“

„To, co se už událo, je skutečnost, a proto je možné se zaměřit na určitý okamžik v minulosti a vrátit se do něho, ale…“

„Ale budoucnost člověk nezná.“ Kótake tleskla a odpověděla, jako by soutěžila v nějakém vědomostním pořadu.

„Ano, je možné cestovat do dne, který si člověk zvolí, ale není jisté, že ten, s kým se chce setkat, tady v kavárně bude.“

V kavárně se už zřejmě vystřídalo pěkných pár zákazníků, kteří se ptali na totéž, a tak Nagare dodal navyklým způsobem: „Protože pokud se nestane zázrak, tak i když se budete snažit si těch pár minut, než vystydne káva, dobře načasovat, pravděpodobnost, že se vám v tak krátkém čase podaří setkat se s kýženým člověkem, je značně malá, nemyslíte?“ vysvětloval a pohledem se Fumiko ptal, jestli chápe, co tím chce říct.

„Takže cesta do budoucnosti by nejspíš byla jen ztrátou času,“ zamumlala Fumiko a vypadala, že ji to přesvědčilo.

„Přesně tak.“

„Chápu.“ Fumiko se sice zastyděla, jak je její motiv povrchní, ale především pocítila upřímný obdiv k dokonalosti pravidel, která v kavárně platila, a nevypadalo to, že by proti Kazuině odpovědi chtěla něco namítat.

Aniž by cokoli řekla, Fumiko si pomyslela: Když se člověk vrátí do minulosti, přítomnost se tím stejně nezmění. A o cestu do budoucnosti se ani nemá cenu pokoušet. Funguje to tak dokonale a už teď chápu, proč v tom článku o novodobé legendě psali, že cestování v čase „nemá smysl“. To však nebylo to, proč cítila obdiv.

Nagare přivřel své úzké oči. „Copak? Chtěla jste se přesvědčit, jestli už budete vdaná?“ poškádlil ji.

„Nic takového!“

„No jasně, já to věděl.“

„To ani omylem!“ Čím víc se to snažila popřít, tím víc si podrývala půdu pod nohama.

Avšak Fumiko se už stejně do budoucnosti podívat nemohla. Bylo to kvůli dalšímu nepříjemnému pravidlu, podle kterého mohl člověk usednout na to místo a cestovat v čase pouze jednou. Znovu se už pak nemohl vydat ani do minulosti ani do budoucnosti. Každý měl pouze jednu možnost. Ale o tomto pravidle by teď asi bylo lepší pomlčet, pomyslela si Kazu a sledovala Fumiko, jak bezstarostně klábosí. Nešlo o to, že by s ní nějak soucítila. Jen se jí nechtělo řešit její zklamání a otázky, které by zcela jistě následovaly, kdyby se tuto skutečnost dozvěděla.

Cink-cink

„Vítejte!“

Do místnosti vstoupil Fusagi. Byl oblečený v tmavě modrém triku s límečkem a krátkých béžových kalhotách. Na nohou měl sandály setta a přes rameno tašku. Bylo právě období největších veder. V ruce držel místo kapesníku bílý ručník, kterým si utíral pot.

„Pane Fusagi,“ oslovil ho Nagare namísto toho, aby řekl „Vítejte,“ jak běžně zdravil ostatní zákazníky. Když Fusagi uslyšel své jméno, zatvářil se nejprve udiveně, avšak za okamžik pozdrav kývnutím opětoval a stejně jako vždy se posadil na místo nejblíže vchodu. Kótake, s rukama spojenýma za zády, k němu pomalu přistoupila.

„Miláčku,“ pronesla s úsměvem. Už ho neoslovovala Fusagi jako dřív.

„Promiňte, myslím, že se neznáme.“

„Já jsem tvoje žena.“

„Žena? Moje?“

„Ano.“

„To je nějaký vtip, ne?“

„Ne, opravdu jsem tvoje žena.“ Kótake bez váhání vklouzla na místo naproti Fusagimu. Bylo znát, že ho asi důvěrné chování pro něj neznámé ženy zaskočilo, a tak neví, co má dělat.

„Mohla byste si, prosím, nesedat schválně ke stejnému stolu?“

„Vždyť na tom nic není. Jsme přece manželé.“

„Ale je. Vůbec vás neznám.“

„Tak se se mnou, prosím, seznamte. Můžeme rovnou začít.“

„Co má tohle znamenat?“

„Nabídka k sňatku? V jistém slova smyslu.“

Fusagi zíral s tváří plnou pochybností na ženu sedící proti němu, ale Kótake se jen usmívala. Bezradný Fusagi požádal o pomoc Kazu, která mu přinesla sklenici vody.

„Promiňte, mohla byste s tou ženou něco udělat?“

Zpovzdálí na ně byl hezký pohled, ale když se člověk podíval Fusagimu do tváře, bylo znát, že je pořád ještě pěkně zmatený.

„Vypadá opravdu znepokojeně,“ zastala se ho bez váhání Kazu, ačkoli jí připadalo, že jim to spolu sluší.

„Myslíš?“

„Pro dnešek by to už možná stačilo, ne?“ přimluvil se za Fusagiho i Nagare stojící za barovým pultem.

Tihle manželé tu čas od času vedli podobný rozhovor. Obvykle, když Kótake Fusagimu řekla, že je jeho manželka, tak to odmítl, ale nebylo tomu tak pokaždé. Někdy tu skutečnost přijal. „Opravdu?“ podivoval se nevěřícně.

Předevčírem seděli s Kótake společně u jednoho stolu, povídali si a zdálo se, že se dobře baví. Jediným tématem jejich hovorů byly často vzpomínky z cest. Kótake ho s úsměvem sledovala, jak jí radostně vypráví, kde všude byl. „Tam jsem byla taky,“ přidávala se k němu a nadšeně si spolu povídali. Kótake si tyhle jejich uvolněné, nenucené hovory užívala.

„To nevadí, budeme pokračovat až doma,“ řekla, rychle se zvedla a vrátila se na své původní místo u barového pultu. Zřejmě si uvědomila, že je na čase toho nechat.

„Vypadáte spokojeně,“ poznamenal Nagare.

„Ale jo,“ připustila vesele.

Fusagi si ručníkem otřel pot, který mu stále ještě vyrážel na čele, ačkoli bylo v místnosti příjemně chladno. „Kávu!“ poručil si, z tašky vytáhl časopis o cestování a rozložil si ho na stole.

Kazu s úsměvem přijala jeho objednávku a odešla do kuchyně. Fumiko znovu začala pozorovat ženu v šatech. Kótake, s tvářemi v dlaních, hleděla na svého muže. Fusagi, ačkoli si byl jejího pohledu vědom, upřel zrak do časopisu. Nagare ty dva sledoval, a přitom začal v mlýnku, který působil tak trochu retro dojmem, mlít kávová zrnka. Žena v šatech si jako vždy četla knihu.

Do kavárny, kterou slabě zavanula vůně mleté kávy, vstoupila ze zadní místnosti Kei. Nagare ustal v mletí.

„No teda!“ ozvala se Kótake, když viděla, jak Kei vypadá. V obličeji byla bledá a ploužila se nejistým krokem, jako by měla každou chvíli omdlít.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Nagare zhurta a i on začal ztrácet barvu v obličeji.

„Švagrová, dnes bys měla raději odpočívat…“ zavolala na ni Kazu, která vyhlédla z kuchyně.

„Jsem v pohodě, opravdu.“ Kei se ze všech sil snažila vykouzlit na tváři úsměv, ale to, jak je jí zle, se jí zakrýt nepodařilo.

„Není jí dobře?“ zeptala se Kótake na její stav Nagareho a vstala z místa u barového pultu.

„Neměla by ses zbytečně namáhat,“ řekla a chtěla ke Kei přistoupit, aby ji podepřela.

„Opravdu jsem v pohodě,“ trvala na svém Kei. Prsty jí ukázala gesto vyjadřující vítězství a zašla za pult. Všem ale bylo jasné, že se přemáhá.

Kei měla od narození slabé srdce. Lékaři jí zakázali namáhavější fyzickou činnost, a tak se na základní ani střední škole neúčastnila sportovních dnů ani žádných jiných podobných aktivit, kterých se účastnili ostatní žáci. Odjakživa však měla přátelskou, bezstarostnou povahu, a navíc byla velmi zvídavá a svobodomyslná. Dělala věci, na které stačila, a dokázala si užívat života. Jak o ní říkala Hirai, měla v sobě „talent na to, jak žít šťastný život“. Když se nesmím příliš namáhat, tak prostě nebudu. Takhle uvažovala. Při sportovním dni se účastnila běžeckého závodu na kolečkové židli a jeden ze spolužáků ji tlačil. Pokaždé se pochopitelně umístili poslední, a bylo vidět, že je to oba – ji i spolužáka, který jí pomáhal – opravdu mrzí. Také společně s ostatními dětmi tančila, i když dělala jen pomalé pohyby, které byly zcela mimo choreografii, podle níž tančili ostatní. Obvykle by bylo takové chování považováno za narušování kolektivu, Kei však kupodivu svým odlišným chováním žádné antipatie nevzbuzovala. Měla zvláštní dar si všechny kolem sebe získat.

Avšak bez ohledu na její přání či povahu se stav jejího srdce zhoršoval. Opakovaně pobývala v nemocnici, a ačkoli to nikdy nebylo na delší dobu, narušovalo to její studentský život. Při jedné takové hospitalizaci se seznámila s Nagarem. Bylo jí sedmnáct a byla ve druhém ročníku vyšší střední školy. Během pobytu v nemocnici, kde byla upoutaná na lůžko, nalézala potěšení v hovorech s návštěvami, ostatními pacienty na pokoji a sestřičkami, a také ráda pozorovala z okna, co se děje venku.

Jednoho dne, když se tak o samotě dívala ven, si všimla na nemocniční zahradě muže, který byl od hlavy až k patě ovázaný obvazy. Kei z něho nemohla spustit oči. Nejen že byl celý ovázaný, ale byl i neobyčejně urostlý. Dívenka, která nejspíše ještě chodila na základní školu a která kráčela před ním, vypadala proti němu strašně malinká. Ostatní by to asi považovali za nezdvořilé, ale Kei toho urostlého chlapíka ovázaného obvazy pojmenovala pan Mumie a každý den ho s neutuchajícím zájmem pozorovala.

Od jedné sestřičky se dozvěděla, že pan Mumie byl hospitalizován po dopravní nehodě. Prý přecházel křižovatku a těsně před ním došlo ke střetu osobního auta s nákladním. Náklaďák, který nehodu způsobil, do něho naštěstí přímo nenarazil, ale zachytil ho a vlekl asi dvacet metrů. Muž nakonec skončil ve výloze obchodu. Osobák ze střetu vyvázl bez úhony, zato nákladní auto najelo na obrubník a převrátilo se. Žádnému dalšímu chodci se sice nic nestalo, ale i tak to byla vážná nehoda. Každý jiný chodec by zřejmě byl na místě mrtvý. Ale tenhle urostlý chlapík po chvíli vstal, jako by se nic nestalo. To ale samozřejmě nebyla pravda. Krvácel po celém těle. On však přesto ihned pospíchal k převrácenému autu, které ho zachytilo. „Jste v pořádku?“ zeptal se řidiče uvnitř. Z vozu vytékal benzín, a tak muže, který ztratil vědomí a nereagoval, vytáhl ven a lehce si ho přehodil přes rameno. Potom se obrátil na kolemjdoucí, kteří tam postávali a všemu přihlíželi, a požádal je, aby zavolali záchranku. Ta odvezla do nemocnice řidiče náklaďáku i jeho. Ačkoli krvácel po celém těle, jednalo se jen o odřeniny a řezné rány, a dokonce prý neměl ani nic zlomeného.

Když Kei slyšela, co se přihodilo, začala se o pana Mumii zajímat ještě více. A netrvalo dlouho, než si uvědomila, že ten zájem je láska. Bylo to poprvé, co se zamilovala.

Jednoho dne se zničehonic rozhodla, že se s ním setká. Když před ní stál, byl ještě větší, než si představovala. Byl to chlap jako hora. Kei se rozzářily oči. „Chci, abyste se se mnou oženil,“ vyznala se mu bez váhání. V jejím hlase nebyla ani známka pochybností či studu. Řekla mu to jasně a dívala se mu přitom zpříma do očí. Tohle byla první slova, která mu kdy řekla.

Pan Mumie ji mlčky pozoroval. „Tak to budeš pracovat v kavárně,“ řekl po chvíli. To byla jeho odpověď, pokud se to tak vůbec dá nazvat.

Od té doby spolu chodili. Po třech letech, když bylo Kei dvacet a Nagaremu třiadvacet, navštívili společně matriku a oficiálně se stali manželi.

Kei zašla za pult a stejně jako vždy začala utírat umyté nádobí a ukládat je zpět na police. Z kuchyně se začal ozývat klokotavý zvuk vycházející z kávového sifonu. Kótake na Kei ustaraně pohlédla, ale Kazu odešla do kuchyně a Nagare začal znovu mlít kávová zrna. Jen žena v šatech Kei upřeně pozorovala, ale nikdo tomu nevěnoval pozornost.

„Och!“ vykřikla najednou Kótake a ve stejném okamžiku se ozval zvuk sklenice, která se rozbila o podlahu. Tu sklenici upustila Kei.

„Švagrová!“ Kazu, která se obvykle chovala klidně za všech okolností, teď nezvykle rychle vyběhla z kuchyně.

„Omlouvám se,“ řekla Kei a chystala se rozbitou sklenici zvednout.

„Já to udělám,“ odvětila Kazu a chytla Kei, která si chtěla dřepnout.

Nagare vše jen mlčky sledoval. Kótake viděla Kei v takhle špatném stavu poprvé. Byla zdravotní sestra a byla zvyklá vídat nemocné, ale když teď na vlastní oči spatřila, jak je na tom její přítelkyně zle, zřejmě ji to znepokojilo. „Kei, zlatíčko,“ zamumlala ustaraně, v obličeji celá bledá. Dokonce i Fumiko se ozvala: „Jste v pořádku?“ A i Fusagi si samozřejmě dělal starosti a zvedl hlavu.

„Omlouvám se.“

„Nebylo by lepší zajet s ní do nemocnice?“ navrhla Kótake.

„Ne, opravdu to nic není…“

„Ale…“

Kei tvrdošíjně zavrtěla hlavou. Dýchala však ztěžka a zdálo se, že je na tom hůř, než si myslí.

Nagare ji jen mlčky sledoval a tvářil se mrzutě.

Kei se zhluboka nadechla. „Tak já si asi přece jen půjdu odpočinout,“ řekla a odšourala se vrávoravým krokem do zadní místnosti. Kei moc dobře věděla, že pokaždé, když se Nagare takhle tváří, má opravdu strach.

„Trochu tady na to dohlídni,“ požádal Nagare Kazu a následoval Kei do zadní místnosti.

„Jo, jasně…“ Kazu sice odpověděla, ale dál stála jako tělo bez duše.

„Kávu.“

„A… samozřejmě,“ vzpamatovala se, když se Fusagi, který evidentně chápal nastalou situaci, nesměle připomněl. Kazu měla plnou hlavu Kei a Fusagimu jeho kávu dosud nepřinesla.

Toho dne se už nálada v kavárně nezlepšila.

Od té doby, co Kei otěhotněla, povídala si v každé volné chvilce se svým děťátkem. Kolem čtvrtého týdne je asi ještě trochu předčasné hovořit o děťátku, ale to Kei neřešila. Začínala tím, že mu řekla dobré ráno, a každý den mu vyprávěla, co se všechno událo, přičemž Nagareho nazývala tátou. V těchto chvilkách, kdy rozprávěla se svým dítětem, zažívala štěstí jako nikdy předtím.

„Vidíš? Tohle je tvůj tatínek!“

„Můj táta?“

„Ano.“

„Pane jo, ten je ale velký!“

„To jo. Ale není velký jen postavou. Má i velké srdce. Je to moc hodný a spolehlivý tatínek.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Tatínek s maminkou se už taky nemůžou dočkat, až se narodíš!“

Takhle nějak ty hovory probíhaly a Kei při nich samozřejmě hrála obě role. Její zdravotní stav se však den ode dne zhoršoval. V pátém týdnu těhotenství se v děloze vytvoří malý váček, kterému se říká gestační, a uvnitř je již možné pozorovat tlukot srdíčka jeden až dvoumilimetrového zárodku. Od tohoto období se rychlým tempem začínají postupně tvořit tělesné orgány. Formují se oči, uši, ústa a další části obličeje, vyvíjí se žaludek, střeva, plíce, slinivka, mozkové nervy, aorta a další, a tvoří se také základy končetin. Avšak vývoj jejího dítěte připravoval Kei o spoustu sil a spolehlivě se podepisoval na jejím zdravotním stavu.

V tomto období těhotenství ženy navíc často trápí návaly horka a kvůli hormonům vylučovaným při formování placenty se potýkají s malátností, silnou ospalostí a podobnými nepříjemnými stavy. Typická je i náladovost. Jsou chvíle, kdy vás rozzlobí kdejaká maličkost nebo kdy se cítíte na dně. A také k tomuto období patří změna chutí. Avšak Kei si nikdy ani slůvkem nepostěžovala, jak je to pro ni náročné. Od dětství byla zvyklá pohybovat se mezi domovem a nemocnicí, a tak nepatřila k těm, kdo se hned ozvou, když se jim trochu přitíží. Během několika dní se však její stav výrazně zhoršil.

Před dvěma dny se Nagare zašel poradit s jejím ošetřujícím lékařem. Ten viděl situaci následovně: „Na rovinu, je možné, že srdce vaší ženy porod nevydrží. Někdy od šestého týdne se ještě také začnou objevovat ranní nevolnosti. Pokud by byly silné, je nutné zvažovat hospitalizaci. V případě, že se vaše žena rozhodne dítě donosit, šance, že porod zvládnou ona i dítě, je extrémně nízká. A i kdybychom předpokládali, že porod dopadne dobře, nedokážeme teď odhadnout, jaký bude mít dopad na její zdravotní stav. Ale zcela jistě je potřeba připravit se na to, že jí to zkrátí život.“

Potom ještě dodal: „Umělé přerušení těhotenství se obvykle provádí mezi šestým a dvanáctým týdnem. V případě vaší ženy je zapotřebí se pro případný zákrok rozhodnout co možná nejdříve. Dřív, než bude pozdě…“

Když se Nagare vrátil domů, otevřeně a bez obalu Kei vše pověděl. Ale Kei jen přikývla a jediné, co na to řekla, bylo: „Já vím.“

Bylo už po zavírací době a Nagare seděl sám u barového pultu. Místnost osvětlovala pouze nástěnná lampa. Na pultu leželo vyrovnáno několik malých jeřábů poskládaných z papírových ubrousků. V kavárně bylo slyšet jen zvuk nástěnných hodin a jediné, co se v místnosti hýbalo, byly Nagareho ruce.

Cink-cink

Ačkoli se ozval zvonek, Nagare nijak nereagoval. Jen položil na pult papírového jeřába, kterého právě dokončil. Po chvilce do místnosti vstoupila Kótake. Cestou z práce si začala o Kei dělat starosti, a tak se tu zastavila.

Nagare lehce kývl na pozdrav, aniž by spustil oči z papírových jeřábů. Kótake zůstala stát u vchodu do kavárny.

„Co Kei? Jak je na tom?“ chtěla vědět. O jejím těhotenství se dozvěděla poměrně brzy, ale nejspíš ji ani nenapadlo, že by se její stav mohl zhoršit tak rychle. Teď večer vypadala Kótake stejně znepokojeně jako před pár hodinami.

Nagare na její otázku hned neodpověděl.

„No, nějak to zvládá,“ řekl jen a vzal si další papírový kapesník.

Kótake se také posadila k barovému pultu. Mezi sebou a Nagarem nechala jedno místo volné.

Nagare se poškrábal na špičce nosu. „Mrzí mě, že vám přiděláváme starosti…“ podíval se na ni postranním pohledem a omluvně sklonil hlavu.

„O to nejde, ale opravdu ji není potřeba vzít do nemocnice?“

„Říkal jsem jí to, jenže mě neposlouchá…“

„No ale…“

Nagare přestal skládat, ale oči měl stále upřené na papírového jeřába.

„Byl jsem proti,“ zamumlal tlumeným hlasem. Kdyby spolu mluvili jinde než v této tiché kavárně, tak by to možná ani nezaslechla.

„Ale prý to dítě za každou cenu porodí,“ řekl a nepatrně se na Kótake usmál. Pak ale hned sklopil oči. Nagare sice řekl, že je proti, ale nedokázal to říct dostatečně přesvědčivě. Nedokázal říct „Nechci, aby sis to dítě nechala“ ani „Chci, abys naše dítě porodila“. Nedokázal zvolit mezi životem Kei a životem jejich dítěte.

Kótake zřejmě nevěděla, co na to říct, a tak jen pozorovala pomalu se otáčející lopatky stropního ventilátoru. „Je to bolestivá záležitost,“ zamumlala.

Po chvíli přišla ze zadní místnosti Kazu.

„Kazu…“ zašeptala Kótake. Kazu ale jen sklopila oči a její pohled směřoval k Nagaremu. Na tváři neměla ten obvyklý netečný výraz. Byl v něm znát smutek a prázdnota.

„Jak je jí?“ chtěl vědět Nagare.

Kazu mlčky pohlédla k zadní místnosti, odkud pomaličku vyšla Kei. Byla sice bledá a měla nejistý krok, ale vypadala o dost lépe než během dne. Postavila se za pult, takže stála přímo proti Nagaremu.

Upřeně na něho hleděla, ale on se na ni nepodíval a dál si prohlížel papírové jeřáby vyrovnané na pultu. Oba, Nagare i Kei, mlčeli, jen čas neúprosně plynul. Ani Kótake se nedokázala pohnout.

Kazu najednou odešla do kuchyně a začala připravovat kávu. Nejprve do kávového sifonu vsunula filtr a pak do spodní baňky nalila z ohřívače horkou vodu. V kavárně bylo ticho, a tak i když ji nebylo vidět, bylo snadné si domyslet, co dělá. Po chvilce začala voda v baňce vřít a bylo slyšet, jak s bubláním stoupá vzhůru do trychtýře. Neuběhlo ani pár minut a místností se začala linout vůně kávy. Nagare, povzbuzen tou vůní, zvedl hlavu. V tu samou chvíli Kei promluvila.

„Promiň,“ zamumlala.

„Co?“ zeptal se Nagare a hleděl na jeřáby.

„Zítra půjdu do nemocnice.“

„…“

„Nechám se hospitalizovat,“ dodala a znělo to, jako by sama sebe přesvědčovala. „Upřímně, mám takový pocit, že jak jednou zůstanu v nemocnici, tak už se sem nikdy nevrátím, a tak jsem se k tomu pořád nějak nemohla odhodlat…“

„Chápu…“ odvětil Nagare a silně zatnul ruce v pěst.

Kei zvedla bradu a svýma velkýma očima hleděla vzhůru. „Ale vypadá to, že už to takhle dál nepůjde…“ řekla a bylo na ní vidět, že se každou chvilku rozpláče.

Nagare jen mlčky poslouchal.

„Moje tělo má určitý limit…“ Kei si přiložila ruce na břicho, které se zatím ještě ani trošku nezvětšilo. „A vypadá to, že porodit tohle malé mě bude stát všechny síly…“ řekla s lítostí v hlase a hořce se usmála. Sama nejlépe věděla, jak na tom ve skutečnosti je. „Tak proto…“ vysvětlovala, proč se rozhodla pro hospitalizaci.

Nagare na ni pohlédl svýma úzkýma očima. „Chápu,“ bylo jediné, co na to dokázal říct.

„Kei, zlatíčko…“ Bylo to poprvé, co Kótake viděla Kei takhle rozrušenou. Byla zdravotní sestra, a tak moc dobře věděla, jak je pro Kei, která má nemocné srdce, porod náročný a nebezpečný. Zatím měla jen ranní nevolnosti a už ji to takhle vyčerpalo. Kdyby se rozhodla těhotenství ukončit, nikdo by jí to nezazlíval. Kei ale byla i přesto odhodlaná dítě porodit.

„Ale bojím se…“ zamumlala třesoucím se hlasem. „Jestlipak bude moje dítě šťastné?“ Kei si pokojně položila ruce na břicho.

„Nebude ti smutno? Nebudeš plakat?“ začala si jako vždy povídat se svým miminkem. „Nebudeš se na mě zlobit, že tě jen porodím?“ Kei poslouchala, ale nedostalo se jí žádné odpovědi. Z očí jí vytryskl proud slz.

„Já… mám strach… mám strach, že s ním nebudu moct být…“ řekla a pohlédla Nagaremu zpříma do očí. „Co mám dělat? Chci, aby bylo moje dítě šťastné. To je všechno, co chci, tak proč mám takový strach?“ stěžovala si.

Nagare jí však nedokázal odpovědět a jen hleděl na papírové jeřáby položené na barovém pultě.

Žena v šatech zavřela s klapnutím knihu. Dočtenou ji ještě neměla. Mezi stránkami měla vloženou bílou záložku s červenou stužkou. Když Kei uslyšela zaklapnout knihu, instinktivně se na ženu v šatech podívala. Ta její pohled opětovala.

Chvilku hleděla Kei do očí, pak na ni mrkla a zvolna vstala. Nebylo jasné, co tím mrknutím sledovala. Avšak žena v šatech potichounku, jako by se nic nedělo, prošla za Nagarem a kolem Kótake a zmizela na toaletě, jako by ji tam něco vtáhlo.

To místo bylo volné.

Kei k němu zamířila pomalým kolébavým krokem, jako by ji k němu něco přitahovalo. Došla až k tomu místu, ze kterého je možné se vrátit do minulosti, a upřeně se na ně zadívala.

„Kazu… přichystáš kávu?“ zavolala slábnoucím hlasem.

Když Kazu uslyšela, že ji Kei volá, vykoukla z kuchyně, ale nebylo jí jasné, proč Kei stojí před tím místem.

Nagare se obrátil ke Kei, která k němu stála zády. „Ne… to nemyslíš vážně…“ zaprotestoval.

Kazu si všimla, že žena v šatech je pryč, a vybavila si jejich dřívější rozhovor během dne. Fumiko Kijokawa se ptala, jestli je možné se podívat i do budoucnosti. Fumičin důvod byl jasný. Chtěla zjistit, jestli bude za tři roky její přítel Goró zpátky z Ameriky a jestli za něj bude provdaná. Kazu jí na to odpověděla, že možné to je, ale že se o to zatím nikdo nepokusil.

Podívat se do budoucnosti samozřejmě možné je. Ale nemáte žádnou záruku, že se s osobou, se kterou se chcete setkat, skutečně setkáte. Nikdo totiž neví, co se v budoucnosti stane. A také samozřejmě platí časový limit – než vystydne káva. Pravděpodobnost setkání je tak prakticky nulová.

To, že cesta do budoucnosti postrádala smysl, byl důvod, proč se k tomu zatím nikdo neodhodlal.

Kei však byla připravená se o to pokusit.

„Stačí mi jen malé nahlédnutí.“

„Počkej…“

„Opravdu mi stačí jen chvilička…“

„Takže ty se chceš podívat do budoucnosti?“ Nagare jen málokdy takhle zvýšil hlas.

„Ale…“

„Ale vždyť ani nevíš, jestli se potkáte.“

„…“

„Když se nepotkáte, tak to bude k ničemu, ne?“

„To ano, ale…“

Kei pohlédla Nagaremu prosebně do očí.

Ale Nagare byl neúprosný. „Prostě ne!“ řekl jen, otočil se k ní zády a dál už neřekl ani slovo.

Ještě se nikdy nestalo, že by jí tak rozhodným způsobem bránil v nějakém jejím jednání. Kei neznala slovo ne a Nagare byl ten, kdo tuhle její povahu respektoval ze všech nejvíce. Dokonce ani nijak zvlášť neprotestoval proti jejímu rozhodnutí dítě donosit, ačkoli pro ni porod představoval obrovské riziko. Přesto teď s jejím záměrem nesouhlasil.

Nehrozilo jen to, že se jí nepodaří se se svým dítětem setkat. Nagare se obával, že kdyby Kei v budoucnosti zjistila, že žádné dítě nemají, tak by mohla ztratit i tu vnitřní sílu, která ji teď držela při životě. To byl hlavní důvod, proč byl proti.

Kei stála bezmocně se skloněnou hlavou před tím místem. Zřejmě se myšlenky podívat se do budoucnosti pořád nemohla vzdát, protože se odtamtud vůbec nehnula.

„Do doby za kolik let?“ zeptala se najednou Kazu. Pomalu se protáhla kolem Kei a začala sklízet šálek, ze kterého předtím pila žena v šatech.

„Do kterého roku, měsíce a dne? A kolik má být hodin?“ upřesnila svou otázku. Upřela na Kei pohled a lehce kývla.

„Kazu!“ okřikl ji Nagare důrazně.

Kazu na to nijak nereagovala a s klidným výrazem ve tváři pokračovala: „Budu na to myslet. Aby k vašemu setkání určitě došlo…“

„Kazu, zlatíčko…“

Kazu Kei slibovala, že se postará o to, aby v době za několik let, do které se Kei podívá, bylo dítě, které se jí narodí, tady v kavárně.

„Takže buď v klidu.“

Kei, která stále hleděla na Kazu, lehce přikývla.

Kazu cítila, že za Keiin špatný stav v posledních několika dnech nemohou pouze fyzické změny související s těhotenstvím, ale že je silně ovlivněn i její špatnou psychikou. Kei se nebála smrti. Její obavy a lítost pramenily z toho, že jako matka nebude moct dohlédnout na to, jak bude její dítě vyrůstat. Tyto sžíravé pocity jí ubíraly na síle a její zhoršující se stav vyvolával další obavy. Říká se, že negativní myšlenky ovlivňují zdraví, a kdyby se její stav nadále zhoršoval až do porodu, tak by ona i dítě mohly přijít o život.

Kei pookřála. Setkám se s naším dítětem!

Byla to malá, malinkatá naděje. Kei otočila hlavu k Nagaremu, který seděl u pultu, a upřela na něho své velké kulaté oči.

Nagare chvíli mlčel, ale pak se krátce nadechl, naštvaně odvrátil tvář a utrousil: „Dělej, jak myslíš…“ Potom se otočil na židli směrem k pultu, zády ke Kei.

„Děkuju…“ zašeptala Kei s pohledem upřeným na jeho záda.

Poté, co se Kazu ujistila, že Kei vklouzla do prostoru mezi stolem a židlí, odešla se šálkem, ze kterého pila žena v šatech, do kuchyně.

Kei se zhluboka nadechla, pomalu se posadila a zavřela oči. Kótake sepjala ruce jako při modlitbě a Nagare mlčky pozoroval papírové jeřáby před sebou.

Když se to tak vezme, bylo to poprvé, co Kei viděla Kazu prosadit si vlastní myšlenku proti Nagareho vůli. Mimo kavárnu se Kazu málokdy dala do řeči s někým, koho viděla poprvé. Studovala sice na vysoké škole výtvarných umění, ale Kei ji nikdy nespatřila s někým, kdo by vypadal jako její kamarád. Obvykle byla sama. Když přišla ze školy, vypomohla v kavárně, a když skončila, zavřela se ve svém pokoji a plně se věnovala kreslení. Její obrazy byly ve stylu hyperrealismu. Byly kreslené jen tužkou a vypadaly velmi realisticky, jako fotografie. Uměla však nakreslit pouze to, co skutečně viděla. Jinými slovy, neztvárňovala své představy ani nic neexistujícího či smyšleného.

Věci kolem nás nepřijímáme tak, jak je vidíme nebo slyšíme. Jsou zkreslené našimi zkušenostmi, myšlením, okolnostmi, iluzemi, preferencemi, znalostmi či vnímáním, a i tím, jak jsme citliví. Kresba nahého muže, kterou vytvořil známý malíř Pablo Picasso, když mu bylo osm, byla pozoruhodná, a i obraz První přijímání, který nakreslil ve čtrnácti, byl v realistickém stylu. Následovalo takzvané modré období, ve kterém, otřesen sebevraždou svého blízkého kamaráda, vytvářel obrazy, jejichž základním odstínem byla tmavě modrá. Poté, co si našel novou přítelkyni, následovalo růžové období, kdy tvořil ve světlých odstínech. Od období, kdy se inspiroval africkými sochami, se přesunul ke kubismu, následně k neoklasicismu, surrealismu a k období, kdy namaloval známé obrazy Plačící žena a Guernica. Picassovy obrazy tedy zachycují skutečnosti projektované přes filtr, kterým byla jeho osobnost.

Až do této chvíle Kazu nikdy neodporovala názorům nebo chování jiných lidí. Její vlastní filtr totiž neobsahoval žádný sentiment. Za všech okolností si udržovala bezpečný odstup, aby se jí nastalá situace nijak nedotkla. Takový byl její postoj, její způsob života.

Chovala se tak ke všem lidem. Svým stoickým přístupem k zákazníkům, kteří se chtějí vrátit do minulosti, jako by říkala: „Do toho, co chcete dělat v minulosti, mi nic není.“ Ale tentokrát to bylo jiné. Něco slíbila. Podpořila Kei, aby se podívala do budoucnosti. Její jednání bude mít přímý vliv na budoucnost Kei.

Kei si pomyslela, že to, jak se Kazu chová, jí vůbec není podobné a že to má asi nějakou příčinu, ale vůbec neměla tušení jakou.

„Švagrová…“

Kei uslyšela Kazuin hlas a otevřela oči. Kazu stála vedle stolu a v ruce držela stříbrný podnos se sněhobílým šálkem na kávu a menší stříbrnou konvičkou.

„Všechno v pořádku?“

„Jo, v pohodě.“

Kei se narovnala a Kazu před ni tiše postavila šálek.

„Do doby za kolik let?“ Kazu naznačila svou otázku kývnutím hlavy.

Kei chvilku přemýšlela a pak prohlásila: „Tak tedy sedmadvacátého srpna za deset let…“

Kazu se tomu maličko pousmála. „Dobře,“ odpověděla potichu.

Dvacátého sedmého srpna měla Kei narozeniny. Na to asi Kazu ani Nagare nezapomenou.

„A čas?“ pokračovala Kazu.

„Patnáct nula nula,“ odpověděla hned Kei.

„Takže odteďka za deset let, sedmadvacátého srpna v patnáct hodin.“

„Ano, prosím…“ řekla Kei a usmála se na Kazu.

Kazu lehce kývla a uchopila do ruky stříbrnou konvičku. „Tak teda…“ řekla a zaujala svůj obvyklý postoj.

Kei se otočila k Nagaremu: „Tak zatím,“ zavolala. Její hlas zněl jasně a rozhodně.

„No, dobře,“ odvětil jen Nagare a ani se neotočil.

Kazu sledovala jejich slovní výměnu a pak, se stříbrnou konvičkou nad šálkem, zašeptala: „Než vystydne káva…“ Její slova zazněla ztichlou kavárnou a i Kei cítila, jak je atmosféra v místnosti napjatá.

Když Kazu začala nalévat, z úzkého hrdla konvičky začal tiše vytékat tenký pramínek sytě černé kávy a pomalu plnit šálek. Během toho, co kávu nalévala, Kei nesledovala šálek, ale ji. Když Kazu kávu nalila, všimla si jejího pohledu a mile se na ni usmála. Úplně jako by říkala: „Určitě se setkáte.“

Z šálku začala pomalu stoupat pára. Kei cítila, že se i její vlastní tělo začíná vlnit, jako by bylo z páry. Najednou měla pocit, že je mnohem lehčí, a všechno kolem ní se začalo přetáčet shora dolů jako v trojrozměrném filmu.

Za normálních okolností by to možná sledovala s rozzářenýma očima a užívala si to, jako si děvčátko užívá atrakci v zábavním parku, avšak tentokrát na ni ani tato podivná zkušenost nijak nezapůsobila. I přes Nagareho nesouhlas na ni díky Kazu čekala jedna jediná příležitost setkat se se svým dítětem. Zatímco se poddávala vlnivému pocitu podobnému závrati, začala si vybavovat své dětství.

Její otec Mičinori Macuzawa měl také slabé srdce. Když byla Kei ve třetí třídě základní školy, zkolaboval v práci a od té doby často pobýval v nemocnici, ze které se o rok později už nevrátil. V té době bylo Kei devět. Odmalička měla ráda společnost a byla ztělesněním nevinnosti, a právě proto byla také velmi citlivá a silně emotivní. Otcova smrt zanechala na její duši hluboký šrám. O smrti, kterou zažila vůbec poprvé, se vyjadřovala jako o temné krabici. O krabici, ve které když se člověk jednou octne, tak už se z ní nikdy nedostane ven. A v takové krabici byl zavřený její otec. Na místě, kde se nemohl s nikým setkat a kde mu bylo smutno a úzko. Když na něho Kei myslela, nemohla v noci spát. Z tváře se jí pomalu vytrácel úsměv.

Naproti tomu reakce její matky Tomako byla přesně opačná. Od smrti svého manžela se neustále usmívala. Nebylo to tím, že by byla nějak zvlášť optimistická. Mičinori a Tomako byli úplně normální manželé. I Tomako na pohřbu plakala, ale od té doby ji už nikdo zachmuřenou neviděl a usmívala se ještě častěji než dříve.

V té době Kei její usměvavé tváři nerozuměla. „Jak se můžeš tak usmívat, když tatínek umřel? Copak se ti po něm nestýská?“ ptala se matky, která otcovu smrt neoplakávala.

Tomako moc dobře věděla, že se Kei vyjadřuje o smrti jako o temné krabici. „Tak si představ, že by nás tatínek z té temné krabice sledoval. Co by si asi pomyslel?“ začala. Oceňovala, s jakou dobrosrdečností Kei o svém otci smýšlí, a snažila se jí, trpělivě jako učitel žáčkovi, na její vyčítavou otázku co nejlépe odpovědět. „Tatínek v té krabici není dobrovolně. Měl důvod, proč nemohl jinak a musel do ní vlézt. Když se z té krabice každý den dívá, jak brečíš, co si asi tak může myslet? Určitě je z toho smutný. Vždyť tě měl strašně rád. A je těžké se dívat, jak někdo, koho máme tak moc rádi, je smutný, že jo? Takže když se budeme každý den smát, tak se bude určitě smát i tatínek v krabici. Náš úsměv ho rozesměje. A když budeme šťastné, bude šťastný i on.“

Kei poslouchala matčino vysvětlení a najednou se jí z očí začaly kutálet slzy. Tomako ji objala a i jí se v očích zatřpytily slzy, které od pohřbu před ostatními skrývala.

Příště bude řada na mně, abych vlezla do té krabice…

Teprve až teď Kei pochopila, jak to pro jejího otce muselo být těžké. Srdce se jí sevřelo z pomyšlení na to, jakou lítost musel prožívat, když věděl, že musí zemřít a opustit svou rodinu. Kei si uvědomila otcovy pocity a poprvé pochopila velikost matčiných slov. Pomyslela si, že by matka nemohla taková slova vyslovit, kdyby si nebyli s otcem opravdu blízcí.

Po chvíli se všechno kolem ní pomalu zklidnilo a ustálilo. Kei, která se proměnila v páru, se znovu zhmotnila a nabyla své podoby.

Díky Kazu se jí podařilo dostat se do budoucnosti, do doby o deset let později. Nejprve se pomalu rozhlédla po místnosti. Masivní pilíře a dřevěné stropní nosníky měly kaštanově lesklou tmavě hnědou barvu. Na stěně visely troje velké nástěnné hodiny. Hliněné zdi měly jemný odstín barvy sójové mouky a matné skvrny, které se na nich za více než sto let od založení kavárny nastřádaly, se Kei zamlouvaly. Tlumené osvětlení, kvůli kterému tu člověk i během dne ztrácel pojem o čase, dávalo celému interiéru sépiový nádech a stálou retro atmosféru. Na stropě se pomalu a nehlučně otáčely dřevěné lopatky větráku. Na první pohled nebylo vůbec znát, že se dostala do doby za deset let.

Avšak trhací kalendář vedle pokladny skutečně ukazoval sedmadvacátý srpen a Kazu, Nagare i Kótake, kteří byli ještě před chvílí v místnosti, byli pryč.

Místo nich ji zpoza pultu upřeně sledoval nějaký muž.

„Cože?“

Kei byla zmatená. Nikdy předtím totiž toho muže, který tu teď stál za pultem, neviděla. Měl na sobě bílou košili, černou vestu a motýlka a nakrátko ostříhané vlasy s pěšinkou na stranu. Bylo jasné, že v kavárně pracuje. Navíc stál za barovým pultem a nevypadal vůbec překvapeně, že se Kei v kavárně objevila, takže zjevně dobře věděl, že místo, na kterém Kei sedí, je speciální.

Muž ji mlčky pozoroval. I to, jak se od ní držel zpátky, svědčilo o tom, že je obeznámen s chováním těch, kteří v kavárně pracují, vůči osobám, které se na tom místě objeví. Po chvilce začal leštit sklenici, kterou držel v ruce. Měl něco kolem čtyřicítky a střední postavu. Vypadal jako číšník, kterého najdete kdekoli. Ale nepůsobil zrovna přívětivě a navíc se mu od pravého obočí až k pravému uchu táhla velká jizva po popálenině, takže bylo celkem obtížné se s ním pustit do řeči.

„Ehm, promiňte…“ Na to, že její protějšek vypadá nepřívětivě nebo nepřístupně, Kei obyčejně nedbala. Od prvního okamžiku se na každého usmívala a pouštěla se s ním do řeči, jako by byli přátelé. Teď ale byla ze všeho trochu zmatená. Promluvila k muži a znělo to, jako by byla cizinka, která si není jistá svou japonštinou.

„Je tady… no… to… pan vedoucí?“

„Vedoucí?“

„Vedoucí této kavárny, je tady?“

Muž stojící za pultem postavil sklenici, kterou předtím leštil, na polici. „No, to budu já…“ odpověděl přitom na její otázku.

„Cože?“

„Děje se něco?“

„Vy? Vy jste vedoucí?“

„Ano.“

„Tady?“

„Ano.“

„Této kavárny?“

„Ano.“

„Opravdu?“

„No ano.“

To nemůže být pravda! Kei se údivem opřela o opěradlo židle.

Muže za pultem tak silná reakce překvapila. Ustal v práci a vyšel zpoza pultu. „O… o co vlastně jde?“

Nejspíš se mu ještě nestalo, že by někdo takto zareagoval na informaci, že je vedoucí, a viditelně to s ním otřáslo. Kei navíc měla odjakživa bohatou mimiku. To zjištění ji šokovalo a výraz, který se jí objevil ve tváři, muže nadmíru znervóznil.

Kei se snažila ze všech sil utřídit si myšlenky. Vůbec si nedokázala představit, co se za těch deset let událo. Muže, který teď před ní stál, se chtěla vyptat na různé věci, ale měla v hlavě pořádný zmatek, a navíc ani neměla čas. Káva by vystydla a to, že se schválně vypravila do budoucnosti, by úplně ztratilo smysl.

Kei se vzchopila a pohlédla na muže, který ji znepokojeně pozoroval.

Klid, musím se uklidnit…

„No…“

„Ano?“

„A co předchozí pan vedoucí?“

„Předchozí?“

„No, takový hromotluk, s úzkýma očima…“

„Á… myslíte Nagareho?“

„Přesně tak!“

Ten muž Nagareho znal. Kei se k němu instinktivně natáhla.

„Nagare je teď zrovna na Hokkaidó.“

„Cože? Na Hokkaidó?“

„Ano.“

Kei se z toho začala točit hlava. Situace se nevyvíjela tak, jak si představovala. Za celou tu dobu, co Nagareho znala, z jeho úst nezazněla o Hokkaidó ani zmínka.

„Ale proč?“

„To vám bohužel nepovím…“ Muž se zatvářil znepokojeně a přejel si prsty nad pravým obočím.

Kei byla naprosto vyvedená z míry. Vůbec nic jí nedávalo smysl.

„No a vy… vy jste se s ním přišla setkat?“

Muž zřejmě netušil, proč Kei přišla, a tak svou otázku směřoval špatným směrem.

Kei už ani neměla sílu mu odpovědět a působila odevzdaným dojmem. Neuměla nikdy moc logicky uvažovat a vždy se spíš řídila intuicí. A proto ani v této situaci vůbec nechápala, co a z jakého důvodu se vlastně děje. Nemyslela na nic jiného než na to, že se v budoucnosti bude moct setkat se svým dítětem. Teď byla s rozumem v koncích.

„Tak s Kazu?“ pokračoval muž.

„Aha!“ vykřikla bezděčně. Otřesena tvrzením, že ten muž je vedoucí kavárny, zapomněla na důležitou věc. Byla to Kazu, kdo ji podpořil v rozhodnutí podívat se do budoucnosti a kdo jí dal slib. To, že je Nagare na Hokkaidó, s tím nemělo co dělat. Stačí, aby tu byla Kazu.

Aniž by se jí podařilo potlačit napětí, rychle se muže zeptala: „A co Kazu?“

„Co?“

„Kazu! Je tady Kazu?“

Kdyby ten muž stál v jejím dosahu, Kei by ho nejspíš popadla za límec.

Muž ustoupil o pár kroků zpátky, ohromen její rázností.

„Tak je tady nebo není?“

„No, je to tak, že…“ začal muž a v reakci na její ostrý výpad omluvně uhnul pohledem. „Vlastně i Kazu je… na Hokkaidó,“ dořekl opatrně.

Tak to je konec… Mužova odpověď rychle uhasila veškeré její naděje.

„To není možné, že tu není ani Kazu…“

Muž si o ni zřejmě začal dělat starosti, když viděl, že je jako tělo bez duše, a znepokojeně ji sledoval. „Jste v pořádku?“ zeptal se.

Kei na něho letmo pohlédla. Nic o ní nevěděl, a tak nemělo smysl mu cokoli vysvětlovat. „Ano, jsem,“ řekla rezignovaně.

Muž rozpačitě naklonil hlavu na jednu stranu a vrátil se za barový pult.

Kei si začala hladit břicho. Ať už jsou ti dva na Hokkaidó z jakéhokoli důvodu, bude tam s nimi určitě i naše dítě… To není možné, že to takhle dopadlo… Odevzdaně sklonila hlavu a svěsila ramena. Od samého začátku to byla sázka do loterie. Jejich setkání záviselo na štěstí. Tomu rozuměla i Kei. Kdyby to bylo tak snadné, tak by se chtěl do budoucnosti podívat kdekdo.

Třeba Fumiko Kijokawa. Kdyby si s přítelem slíbili, že se tu za tři roky setkají, tak by to jistě nebylo nemožné. Stačilo by jen, aby Goró dodržel svůj slib a přišel do této kavárny. Existuje však celá řada důvodů, proč by se mu to nemuselo podařit. Kdyby jel autem, mohl by uváznout v dopravní zácpě, a i kdyby šel pěšky, mohl by se zdržet kvůli rozkopané ulici. Také by se ho někdo mohl zeptat na cestu nebo by mohl zabloudit. Mohl by ho zastihnout silný přívalový déšť nebo nějaká jiná přírodní pohroma. Mohl by zaspat nebo si poplést dohodnutý čas. Budoucnost je zkrátka nejistá.

Když o tom tak přemýšlela, tak i to, že Nagare s Kazu byli z nějakého důvodu na Hokkaidó, nebylo nic nemožného. Překvapilo ji jen to místo, ale i kdyby byli odtud vzdáleni třeba jen jednu zastávku vlakem, tak by se sem stejně nestihli vrátit, než káva vystydne.

I kdyby se vrátila zpátky do minulosti a řekla těm dvěma, co se tu událo, na tom, že jsou na Hokkaidó, by se nic nezměnilo. To bylo pevně dané pravidlo a Kei to moc dobře věděla. Neměla prostě štěstí.

Ale poté, co takto uvažovala, se pomalu znovu uklidnila. Zvedla šálek a trochu se napila. Káva byla ještě dostatečně teplá. Kei dokázala rychle změnit náladu. I tohle bylo součástí jejího „talentu na to, jak žít šťastný život“, který zmiňovala Hirai. Měla silné citové výkyvy, po kterých však nezůstávaly žádné následky.

Mrzelo ji, že se se svým dítětem nesetkala, ale ničeho nelitovala. V tom, co chtěla udělat, podnikla maximum a dokázala se podívat do budoucnosti. Na Kazu nebo Nagareho se taky nezlobila. Určitě měli nějaký neodkladný důvod. Jistě to nebylo tím, že by neudělali, co mohli.

Pro mě je to slib učiněný před několika minutami, ale teď jsem v době o deset let později. Nedá se nic dělat. Až se vrátím, řeknu, že jsem se se svým dítětem setkala…

Kei natáhla ruku po dóze s cukrem položené na stole.

Cink-cink

V tu chvíli se ozval zvonek nade dveřmi. Kei si zrovna osladila kávu, a jak měla ve zvyku, málem zvolala Vítej!

Avšak muž, který se označil za vedoucího, ji předběhl. „Vítejte!“ pozdravil.

Kei tiše zamumlala pozdrav a pohlédla ke vchodu.

„Á, to jsi ty, ahoj,“ promluvil muž.

„Jsem zpátky,“ ozvalo se a do místnosti vstoupila dívka, která mohla chodit tak na nižší stupeň střední školy. Mohlo jí být čtrnáct nebo patnáct. Na sobě měla letní oblečení – bílou rozšířenou halenku bez rukávů, džínové kraťasy a páskové sandály. Krásné černé vlasy měla vyčesané do ohonu a sepnuté červenou sponou.

No ne… to je ta…

Když Kei spatřila její tvář, hned si ji vybavila. Byla to ta dívenka, která přišla z budoucnosti a vyfotila se s Kei. V té době byla v zimním oblečení a vlasy měla ostříhané na krátko, takže vypadala trochu jinak, ale její hezké velké oči byly nezapomenutelné.

Tady jsme se přece potkaly…

Kei souhlasně pokývala hlavou a založila si ruce na prsou. V té době pro ni byla jen neznámou návštěvnicí a setkání s ní vnímala jako zvláštní zážitek, ale proč se setkaly, to neměla ponětí.

„Ty ses se mnou přišla vyfotit, viď?“ promluvila bezděky k dívce, která stála s hrdým výrazem ve tváři nehnutě u vchodu. Ale dívka se zatvářila zmateně.

„Promiňte, ale co máte na mysli?“ reagovala otázkou.

Kei si všimla jejího zmatku a uvědomila si svou chybu.

Aha…

Dívka za ní přijde až po tomto setkání. Je proto přirozené, že nechápala, když jí Kei řekla: „Ty ses se mnou přišla vyfotit, viď?“

„To nic, zapomeň na to…“ odpověděla Kei s úsměvem, avšak dívka se i nadále tvářila zmateně. Lehce kývla hlavou a odešla do zadní místnosti.

Uf, hned je mi líp.

Kei si oddechla a s rozjasněnou tváří sledovala vzdalující se dívku. Byla nesmírně šťastná. Schválně se vypravila do budoucnosti, ale nezastihla tu ani Nagareho ani Kazu, jen nějakého neznámého muže. Trochu ji mrzelo, že se vrátí zpátky bez sebemenšího pocitu naplnění. Ale pak se tu objevila ta dívka, která se s ní přišla vyfotit.

Kei se dotkla šálku, aby se ujistila, že je káva ještě teplá.

Než káva vystydne, tak se třeba ještě stihneme spřátelit. Při tom pomyšlení se Kei divoce rozbušilo srdce. Bylo to setkání, které překonalo vzdálenost deseti let.

Dívka se vrátila do kavárny.

Och…

V ruce držela vínově červenou zástěru s laclem.

To je zástěra, kterou jsem nosila!

Kei nezapomněla na svůj původní záměr, ale nepatřila k těm, kteří se donekonečna nimrají v něčem, s čím se stejně nedá nic dělat. Její zájem se vmžiku přesunul k dívce.

Z kuchyně vykoukl muž a promluvil k ní, když si oblékala zástěru. „To je dobré, dnes nemusíš pomáhat. Stejně je tu jen tahle jedna zákaznice…“

Dívka na to nic neřekla a postavila se za barový pult.

Muž to přešel a zmizel zpátky v kuchyni. Dívka začala navyklým pohybem utírat pult.

Hej! Podívej se sem!

Kei se mezitím nakláněla ze strany na stranu a zoufale se snažila na sebe upoutat pozornost, avšak dívka se na ni ani jednou nepodívala. To ji ale nijak neodradilo.

Možná, že je to dcera toho vedoucího, když tu pomáhá.

Bezstarostně zvažovala různé možnosti.

Crrr-Crrr

Najednou v zadní místnosti zazvonil telefon.

Už jdu… chtěla zvolat Kei a jít ho zvednout. I po deseti letech zůstal vyzváněcí tón beze změny, a tak její tělo zareagovalo automaticky.

To ne… to nesmím…

Pravidlo, které říká, že se člověk nemůže z místa vzdálit, neznamená, že by nebyl schopný se z něho zvednout, ale to, že by byl násilně navrácen do přítomnosti. Bez vysvětlení to pravidlo není úplně jasné, ale Kei ho samozřejmě znala.

Vtom vyšel muž z kuchyně. „Už jdu,“ zavolal a šel do zadní místnosti zvednout telefon. Kei naznačila, že si utírá pot z čela, a vydechla úlevou. Ozval se hlas muže hovořícího do telefonu.

„Ano, prosím? Á, zdravím… Cože? No, ano… Je tady… No, dobře… Tak předávám…“

Muž najednou vyšel ze zadní místnosti.

Hm?

Přistoupil ke Kei. „Promiňte,“ řekl a podal jí sluchátko.

„Pro mě?“

„To je Nagare.“

„Cože?“

„Prý vás chce k telefonu…“

Jakmile Kei uslyšela, že je to Nagare, hned si od muže vzala sluchátko.

„Haló? Co děláš na Hokkaidó? Řekneš mi, co se děje?“ promluvila tak hlasitě, že se její hlas rozléhal po celé místnosti.

Muž stále dobře nechápal, o co tu jde, a tak jen udiveně naklonil hlavu na stranu a odešel do kuchyně.

„Haló?“

Dívka však nijak nereagovala, jako by snad ani Keiin hlasitý hovor neslyšela, a tiše pokračovala v práci.

„Cože? Že teď není čas? Já jsem ta, kdo nemá čas!“

I teď, během telefonování, káva zcela jistě chladla.

„Cože? Moc tě neslyším! Co říkáš?“

Kei při hovoru držela sluchátko v levé ruce a druhou si zakrývala pravé ucho. Několikrát se znovu doptávala. Na druhé straně byl z nějakého důvodu hrozný hluk a bylo těžké rozumět, co Nagare říká.

„Cože? Holka? Asi tak na nižší střední?“ Kei to chtěla několikrát zopakovat.

„Jo, je tu. A asi před dvěma týdny, nebo kdy to bylo, přišla z budoucnosti kvůli fotce, vzpomínáš?“ řekla a přitom se na dívku podívala.

„Jo, je to tak… A co je s ní?“ Viděla, že dívka sklopila zrak a ustala v práci. Vypadalo to, že je kvůli něčemu nervózní.

Copak jí asi je?

Zatímco tak uvažovala, pokračovala v hovoru. Trochu jí to dělalo starost, ale teď musela především vyslechnout Nagareho.

„Jak říkám, skoro tě neslyším! Co? Cože? Ta dívenka…“

Naše dcera.

V tu chvíli začaly odbíjet prostřední hodiny. Bim, bim… ozvalo se desetkrát.

Teprve v tu chvíli si Kei všimla, kolik je vlastně hodin. Nebylo patnáct hodin, jak zamýšlela, ale deset dopoledne. Kei se vytratil úsměv z obličeje.

„A tak, aha… už tomu rozumím,“ odpověděla slabounkým hlasem, ukončila hovor a tiše odložila telefon na stůl.

Už neměla na tváři ten veselý výraz jako před chvilkou, když se těšila, že si popovídá s tou dívkou. Byla trochu bledá a vypadala úplně zničeně. I dívka, která ustala v práci, jen stála bez hnutí.

Kei pomalu vztáhla ruku po šálku, aby se ujistila, že je káva ještě teplá. Byla. Ještě zbývalo trochu času, než vystydne.

Kei se znovu podívala na dívku.

Tahle dívenka…

Najednou stála tváří v tvář své dceři. Nagaremu bylo v telefonu špatně rozumět, ale obsah jeho sdělení byl zhruba následující: Chtěla ses podívat do doby za deset let, ale došlo k nějaké chybě a posunula ses v čase o patnáct let. Asi došlo k záměně deseti let a patnácti hodin za patnáct let a deset hodin. Dozvěděli jsme se to od tebe po návratu, ale teď jsme z neodkladného důvodu na Hokkaidó. Nebudu se pouštět do vysvětlování, na to teď nemáme čas. Ta dívka před tebou je naše dcera. Nemáš už moc času, tak si naši dceru pořádně prohlédni, jak nám hezky vyrostla, a vrať se zpátky.

Nagare se nejspíš obával, že už nezbývá moc času, a tak jakmile to dořekl, ihned zavěsil. Když se Kei dozvěděla, že ta dívka je její dcera, najednou nevěděla, jak začít hovor.

Víc než zmatek nebo paniku teď pociťovala lítost. Důvod byl jednoduchý. Bylo jasné, že dívka věděla, že Kei, která se tu objevila, je její matka. Kei se naproti tomu domnívala, že ta dívka je dcerou někoho jiného. Vnímaly se navzájem úplně jinak. Najednou si uvědomila zvuk kyvadla nástěnných hodin, kterému až dosud nevěnovala pozornost. Zdálo se jí, jako by říkaly Tik tak, tik tak, stydne ti káva!

Skutečně už neměla čas. Připadalo jí však, že dívčin zachmuřený výraz je odpovědí na otázku, kterou si v duchu kladla: Odpustíš mi, že pro tebe nedokážu udělat víc, než tě jen porodit? Ten pocit dopadl na její duši jako stín.

„Jak se jmenuješ?“ stěží ze sebe vypravila.

Ale dívka na její otázku nijak nereagovala a chvíli jen tak mlčky stála se skloněnou hlavou.

Kei si její mlčení vyložila jako další důkaz toho, že jí to dívka vyčítá. Už její mlčení nedokázala dál snášet a bezděčně svěsila hlavu.

Vtom dívka promluvila. „Miki…“ vyslovila tiše své jméno. Její hlas zněl slabě a smutně.

Kei se jí chtěla zeptat na tolik věcí, ale z jejího tichého hlasu nabyla dojmu, že s ní Miki nechce mluvit. „Tak Miki,“ bylo jediné, na co se zmohla.

Miki na to nic neřekla. Jen se na Kei podívala, jako by se jí nelíbilo, jak se Kei chová, a rychle vyrazila k zadní místnosti. Zrovna v tu chvíli vykoukl muž z kuchyně.

„Miki?“ zavolal na ni, ale ta si ho nevšímala a zmizela vzadu v místnosti.

Cink-cink

„Vítejte!“ zvolal muž a téměř současně do místnosti vstoupila nějaká žena. Měla na sobě bílou halenku s krátkými rukávy, černé kalhoty a vínově červenou zástěru zavázanou za krkem. Asi v tom horkém počasí běžela, protože z ní lil pot a lapala po dechu.

Kei ji poznala. Přesněji řečeno, připomínala někoho, koho Kei znala. Jak se tak dívala na tu zadýchanou ženu, uvědomila si, že skutečně uplynulo patnáct let. Ta žena byla Fumiko Kijokawa, která se dříve ten den, když se Kei udělalo nevolno, ujišťovala, jestli je v pořádku. V té době měla štíhlou postavu, ale teď byla trochu baculatá.

Hned si všimla, že Miki není v místnosti.

„Kde je Miki?“ uhodila na muže, jako by ho vyslýchala.

Fumiko zřejmě věděla, že se tu dnes Kei v tuhle dobu objeví, a vypadala opravdu naléhavě.

Muž byl z její ráznosti celý vyjevený. „Vzadu…“ odpověděl. Evidentně dobře nechápal, o co jde.

„Proč?“ chtěla vědět Fumiko a bouchla přitom do pultu.

„Co? No…“ odpověděl omluvně, ačkoli si nebyl vědom ničeho špatného, a hladil si jizvu po spálenině nad pravým obočím.

„To snad není pravda…“ Fumiko si povzdechla a naštvaně se na muže podívala, ale nedokázala se na něho zlobit. Na vině byla i ona, protože se v tak důležitou chvíli opozdila.

„Vy se teď staráte o kavárnu, že?“ promluvila k ní slabounkým hlasem Kei.

„No, dá se to tak říct…“ odpověděla Fumiko a upřeně na Kei pohlédla.

„Mluvila jste s Miki?“ zeptala se jí zpříma na to, na co teď chtěla být tázána ze všeho nejméně.

Kei jen sklopila oči. Nedokázala jí na to nic říct.

„Pořádně jste si promluvily?“ nedala se Fumiko.

„No, nějak…“ odpověděla Kei zmatečně.

„Zavolám ji.“

„Ne, to není třeba,“ zastavila ji Kei rozhodným hlasem, když se chystala odejít do zadní místnosti.

„Pročpak ji nechcete zavolat?“

„Už to tak stačilo…“ s přemáháním zašeptala Kei. „Měla jsem možnost ji vidět.“

„No ale…“

„Připadalo mi, že se se mnou moc setkat nechce…“

„Tak to ale vůbec není!“ popřela to rezolutně Fumiko. „Miki o to opravdu moc stála. Vždyť se na tento den tak dlouho těšila…“

„Ale já jsem jí jistě způsobila hodně zármutku.“

„No, pochopitelně si občas posteskla…“

O tom, že se Miki na dnešní den těšila, Fumiko zřejmě nelhala. Ale jistě za tu dobu viděla Miki v situacích, kdy se, jak Kei zmínila, potýkala se smutkem a osamělostí, a tak to teď Kei nevyvracela.

„Myslela jsem si to…“

Kei se zvolna natáhla po šálku. Fumiko si toho všimla. „Vy se chcete takhle vrátit?“ zeptala se, aniž by se ji snažila nějak dál přesvědčovat.

„No, můžete jí vyřídit, že je mi to moc líto?“ požádala Kei Fumiko, ale ta se zachmuřila.

„Ale to…“ začala Fumiko a přiblížila se ke Kei, „… to je, myslím, chyba. Copak litujete toho, že se vám Miki narodila? Omluvou byste jí vlastně řekla, že by bylo bývalo lepší, kdyby se nenarodila.“

Ještě jsem ji neporodila. Neporodila, ale nemám o svém rozhodnutí žádné pochybnosti. Kei na Fumičinu otázku rezolutně zavrtěla hlavou.

„Zajdu pro Miki, ano?“ navrhla Fumiko, když viděla její reakci.

Kei nedokázala odpovědět.

„Zajdu pro ni.“

Fumiko na její odpověď nečekala a odešla do zadní místnosti. Byla si dobře vědoma toho, že už nezbývá moc času.

„Počkej…“ zavolal muž a následoval ji do místnosti.

Co mám teď dělat?

Kei, která zůstala v kavárně sama, upřeně hleděla na šálek před sebou.

Fumiko má pravdu. Ale stejně nějak vůbec nevím, co vlastně říct…

Po chvilce se ve dveřích do zadní místnosti pomalu objevila Miki s Fumiko, která ji držela za obě ramena.

Miki se však na Kei ani nepodívala a upřeně hleděla do země.

„No tak, nepromarni tuhle příležitost,“ promluvila Fumiko k Miki.

Miki…

Kei měla za to, že vyslovila jméno své dcery, ale z jejích úst nevyšel žádný zvuk.

„No tak…“ Fumiko povzbudila Miki a opatrně jí sundala ruce z ramen. Letmo pohlédla na Kei a potichu se vzdálila do zadní místnosti.

I poté, co Fumiko odešla, Miki jen mlčky stála a hleděla do země.

Musím něco, aspoň něco říct…

Kei odtáhla ruku od šálku a klidně se nadechla.

„Máš se dobře?“ zeptala se.

Miki k ní malinko natočila obličej. „Hm…“ přitakala jen. Mluvila tichým hlasem.

„Ty tu pomáháš?“

„Hm.“ Její odpovědi byly chladné a odměřené.

Kei začínala být zoufalá, ale pokračovala. „Nagare i Kazu jsou prý na Hokkaidó.“

„Hm.“ Miki neustále uhýbala pohledem a odpovídala čím dál tišším hlasem. Kei začaly docházet otázky. „A proč jsi tu sama zůstala?“ zeptala se bezděky, jak plynula řeč.

Ale ne… Kei toho ihned zalitovala. Uvědomila si, že chtěla od Miki slyšet, že tu zůstala kvůli tomu, aby se s ní mohla setkat. Cítila se za svou bezostyšnou otázku trapně a sklopila studem oči. Vtom Miki promluvila.

„Víš, já…“ začala poprvé sama od sebe potichu mluvit. „Připravuju kávu pro hosty, kteří se posadí na to místo.“

„Kávu? Připravuješ?“

„Hm, jako Kazu…“

„Aha.“

„Mám to teď na starosti já.“

„Opravdu?“

„Jo.“

V tom okamžiku se jejich rozhovor opět přerušil. Miki už asi nevěděla, co dalšího říct, a jen tak hleděla do země. Ani Kei už nedokázala najít další slova. Ale na jednu věc se zeptat chtěla. Odpustíš mi, že pro tebe nedokážu udělat víc, než že tě jen porodím?

Ale jak by jí Miki mohla odpustit. Vždyť jí způsobila tolik smutku. Z jejího chování bylo zjevné, že Kei, která se s ní sobecky chtěla setkat, úplně odmítá.

Raději jsem to neměla dělat…

Kei se už nemohla na Miki dál dívat, a tak upřela pohled na šálek, který měla před sebou. Hladina kávy v šálku se nepatrně chvěla. Pára z ní již nestoupala. Soudě podle teploty hrnku bude každou chvíli čas se vrátit zpět.

Proč jsem sem vlastně přišla? Mělo to vůbec nějaký smysl? Ne, je to úplně k ničemu. Jenom tím Miki trápím. Je jedno, co udělám, protože až se vrátím do minulosti, tak se na tom, že Miki bude smutná a osamělá, nic nezmění. Nemůže se to změnit.

Tak třeba Kótake. Vrátila se do minulosti, ale Fusagiho nemoc se stejně vyléčit nepodařilo. A ani Hirai nedokázala odvrátit smrt své mladší sestry.

Manžel Kótake trpěl časnou formou Alzheimerovy choroby. Už několik let postupně ztrácel paměť. Svou ženu začal nejprve oslovovat jménem za svobodna a minulý měsíc si úplně přestal pamatovat, že je jeho žena. Kótake je zdravotní sestra, a tak se smířila s tím, že mu alespoň tak může být prospěšná. Když se však dozvěděla o dopisu, který jí Fusagi napsal, ale nikdy nedokázal předat, rozhodla se vrátit do minulosti, aby ho od něj získala.

Hirai se vrátila do minulosti, aby se setkala se svou mladší sestrou Kumi, která zemřela při dopravní nehodě. Kumi svou starší sestru, která odešla z domu, mnohokrát přijela přesvědčovat, aby se domů vrátila. Nakonec tento svět opustila, aniž by se jí to podařilo. Při její poslední návštěvě, těsně před tím, než zemřela, se před ní Hirai dokonce schovala, takže se ani neviděly.

Kótake i Hirai se vrátily do minulosti, ale přítomnost se tím nijak nezměnila. Kótake jen získala svůj dopis a Hirai se setkala se svou mladší sestrou. Fusagiho nemoc i nadále postupuje a Hirai se se svou sestrou už nikdy znovu neuvidí.

Se mnou je to stejné. Nemůžu nijak změnit těch patnáct let, během kterých Miki trápil smutek a pocit osamocení…

Ačkoli se Kei podařilo podívat se do budoucnosti, jak si sama přála, byla teď naprosto zoufalá.

„Ta káva nesmí vystydnout…“ řekla a vztáhla ruku k šálku.

Je na čase se vrátit…

V tom okamžiku zaslechla nečekaně hlasitý dupot. Svou dceru, která ještě před chvilkou stála u vchodu do zadní místnosti, teď měla na dosah ruky.

Kei bezděčně odložila šálek a podívala se na ni.

Miki…

Kei netušila, co k tomu Miki vedlo, ale nespouštěla z ní oči. Měla ji hned před sebou. Kdyby natáhla ruku, tak by na ni možná i dosáhla.

Miki se dlouze nadechla. „Předtím, víš…“ promluvila chvějícím se hlasem. „Není to tak, že bych se s tebou nechtěla setkat…“

Kei ani nemrkla a visela na každém jejím slově.

„Víš, vždycky jsem si myslela, že kdybychom se potkaly, tak s tebou chci mluvit, jenže…“

Kei také měla spoustu věcí, na které se chtěla své dcery zeptat.

„Ale teď, když ta situace nastala, tak jsem najednou nevěděla, co říct…“

Ani Kei nevěděla. Bála se, jak bude Miki reagovat, a na to, na co se chtěla zeptat ze všeho nejvíc, se zeptat nedokázala.

„Jasně, že mi bylo někdy smutno…“

To si Kei dokázala představit. Z pouhého pomyšlení na to, jak je Miki sama, jí málem puklo srdce.

Ty chvíle, kdy ses cítila opuštěná, ale změnit nedokážu.

„Ale…“

Miki se pomaličku, o krůček, přiblížila ke Kei a ostýchavě řekla: „Jsem opravdu moc ráda, že jsem se narodila.“

K tomu, aby člověk dokázal sdělit někomu takto důležitou věc, je zapotřebí odvahy. Miki dozajista potřebovala sebrat veškerou svoji odvahu, aby se dokázala se svými pocity svěřit matce, kterou viděla poprvé v životě. Hlas se jí chvěl, ale její pocity byly opravdové.

Já…

Kei z očí vytryskly slzy jako hrachy.

Nedokážu nic víc než tě porodit…

I Miki plakala. Ale utřela si oběma rukama slzy z tváře a mile se usmála.

„Maminko,“ pronesla. Byla nervózní a vyslovila to trochu nejistě, ale Kei to jasně slyšela. Miki ji oslovila maminko…

Nic jsem pro tebe nedokázala udělat…

Kei si oběma rukama zakryla obličej. Při pláči se jí třásla ramena.

„Maminko…“ uslyšela znovu a uvědomila si, že se už budou muset rozloučit.

„Copak?“

Kei zvedla hlavu a usmála se, aby tak Miki alespoň opětovala její city.

„Děkuju…“ promluvila Miki a na tváři jí zářil úsměv. „Děkuju ti, že jsi mě porodila…“ dořekla, podívala se na Kei a prsty naznačila písmeno V.

„Miki…“

„Maminko…“

V tom okamžiku Kei zažívala skutečné pocity štěstí, že je matkou téhle dívenky. Nebyla jen matkou – byla matkou dívky, která teď před ní stála. Kei nedokázala zadržet slzy, které se jí draly z očí.

Konečně jsem to pochopila.

I když se přítomnost nezměnila, Kótake ostatním zakázala, aby ji oslovovaly dívčím jménem a změnila svůj přístup k Fusagimu. Udělala to proto, aby zůstala jeho ženou i přesto, že on už na to zapomněl. Hirai se dokonce vzdala svého prosperujícího podniku a vrátila se domů. Snaží se obnovit své vztahy s rodiči a od nuly se učí práci v jejich rodinném hotelu.

Přítomnost se nezměnila.

Kótake se naučila užívat si rozhovory se svým manželem, i když jeho chování zůstalo stejné. Na fotografii, kterou Hirai poslala, vypadala se svými rodiči šťastně. I přesto, že její mladší sestra už nežije.

Přítomnost se nezměnila – změnily se ony dvě. Díky návratu do minulosti obě změnily svůj způsob myšlení. I když přítomnost zůstala stejná, Kótake se podařilo obnovit svou roli Fusagiho manželky a Hirai splnila sen své mladší sestry a převzala vedení hotelu. Bylo to tím, že se změnilo jejich myšlení.

Kei pomalu zavřela oči.

Byla jsem tak pohlcená tím, co jsem nedokázala, že jsem zapomněla na to nejdůležitější.

Fumiko tu byla pro Miki celých těch patnáct let místo Kei. Nagare svou dceru zahrnoval láskou za ně za oba. I Kazu Kei zastoupila a ochraňovala Miki jako matka i jako starší sestra. Kei si uvědomila, že Miki měla kolem sebe během těch patnácti let, kdy ona sama s ní nemohla být, lidi, kterým záleží na tom, jak roste a zda je šťastná, a kteří ji ze všech sil podporují.

Jsem šťastná, že z tebe vyrostla taková milá dívka. Už tím jsi mi udělala velikánskou radost… To je všechno, co ti chci říct… Mé skutečné pocity…

„Miki…“

Kei, se slzami volně stékajícími po tváři, vykouzlila pro Miki ten nejkrásnější úsměv a řekla: „Děkuji, že ses mi narodila…“

Když se Kei vrátila zpátky z budoucnosti, její tvář byla celá uplakaná, ale všichni v kavárně hned poznali, že to nejsou slzy smutku. Nagare si oddechl úlevou a Kótake plakala, jen Kazu, jako by to všechno předvídala, se dobrosrdečně usmívala.

„Vítej zpátky,“ pozdravila Kei.

Následujícího dne Kei nastoupila do nemocnice a na jaře příštího roku přivedla na svět zdravou a čilou holčičku.

V časopise, který se zabýval touto novodobou legendou, psali: „Ať se člověk vrátí do minulosti nebo navštíví budoucnost, přítomnost se tím nijak nezmění. Proto vyvstává otázka, jaký má tahle židle vlastně smysl.“

Člověk dokáže překonat i tu nejtěžší realitu. Přítomnost se sice nezmění, ale pokud se změní naše myšlení, je smysl této židle nepochybně veliký. Kazu je o tom přesvědčená a dodnes říká: „Než vystydne káva…“

Její obličej přitom zůstává jako vždy klidný a nevzrušený.

Tošikazu
Kawaguči

(1971)

japonsky: , Kawaguči Tošikazu

se narodil ve městě Ibaraki v prefektuře Ósaka. Původně scénárista a režisér divadelního spolku Sonický hlemýžď (Onsoku katacumuri) stojí v současné době v čele divadelní skupiny 1110 Produce. Mezi jeho nejznámější hry patří COUPLE, Píseň západu slunce (Jújake no uta) a Family time. Román Než vystydne káva (Kōhī ga samenai uči ni), který je autorovou prvotinou, vznikl podle stejnojmenné divadelní hry, jež v podání skupiny 1110 Produce získala v roce 2013 hlavní cenu na 10. ročníku Suginamského divadelního festivalu (Suginami engekisai). Kniha byla nominována na literární cenu japonských knihkupců Hon’ja Taišó 2017. V témže roce na ni autor navázal románem Než pravda vyjde najevo (Kono uso ga barenai uči ni).

Z japonského originálu  , vydaného nakladatelstvím Sunmark Publishing, Inc. v Tokiu v roce 2015, přeložila Ivona Barešová

Odpovědná redaktorka Dita Nymburská

Jazyková korektura sazby Eva Hermanová

Obálka Michaela Treuerová

Autorka kaligrafie originálního názvu Kaoru Ishida

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

Copyright © Toshikazu Kawaguchi, 2015

Originally published in Japan as KOHI GA SAMENAI UCHI NI by Sunmark Publishing, Inc. Tokyo, Japan in 2015. All rights reserved. Czech translation rights arranged with Sunmark Publishing, Inc., through InterRights, Inc., Tokyo, Japan. Gudovitz & Company Literary Agency, New York, USA and Kristin Olson Literary Agency s.r.o., Czech Republic.

Translation © Ivona Barešová, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2019

Vydalo Nakladatelství Kniha Zlín ve společnosti

Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4,

v roce 2019 jako svou 35 360. publikaci.

Vydání první

Všechna práva vyhrazena

www.albatrosmedia.cz

www.knihazlin.cz

info@knihazlin.cz

ISBN tištěné verze 978-80-7473-769-5

ISBN e-knihy 978-80-7473-930-9 (1. zveřejnění, 2019)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Cena uvedená výrobcom predstavuje nezáväznú odporúčanú spotrebiteľskú cenu.

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz